Amari and the Despicable Wonders

Copyright © B. B. Alston, 2024

Translation © Anna Formánková, 2025

Illustration © Godwin Akpan, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-706-9

ISBN mobi: 978-80-7689-707-6

Pro mého tátu Bruce, který mi vždy šel příkladem
v tom, jak být dobrým člověkem

1

Když nám Quinton říkal, že se schováme na super tajném místě, představovala jsem si nějaký podzemní bunkr uprostřed divočiny. Nějaké místo úplně mimo civilizaci s extra technickým vybavením – tím myslím čtečky otisků prstů a bezpečnostní kamery schované v korunách stromů. A čekala bych i jednoho nebo dva spolehlivé vlkodlaky, kteří by zastrašili kohokoli anebo cokoli, co by se odvážilo přiblížit.

Takovou ochranu byste si představovali od nejlepšího zvláštního agenta nadpřirozeného světa.

Místo toho sedím se zkříženýma nohama mezi Jaydenem a Elsie na podlaze staromódního motelu. Všechny stěny pokrývají růžovo-červeně pruhované tapety a manželské postele jsou tak tvrdé, že je pohodlnější sedět na kobercem pokryté podlaze.

Zatímco můj bratr provádí venku kdovíco, my tři se hrbíme nad Elsiiným laptopem. Na obrazovce hoří hotel Vanderbilt, hvězdy na nebi se ztrácejí v záři plápolajících plamenů a v dýmu valícím se vzhůru k obloze. Na místo za hlasitého houkání sirén spěchají hasičské vozy a sanitky.

Nedokážu se od toho výjevu odtrhnout, ačkoli se mi vnitřnosti kroutí strachem a pocitem viny. Za tohle můžu já.

Naspodu obrazovky se objeví nápis.

Mimořádné zprávy: Čarodějové útočí na americký Úřad pro nadpřirozené záležitosti!

Záznam běhá pořád dokola, zatímco reportér celou událost komentuje. „Následkem včerejšího zničujícího požáru hotelu Vanderbilt, který je krycím podnikem Úřadu pro nadpřirozené záležitosti v Atlantě, skončilo v okolních nemocnicích několik desítek obyvatel lidského světa. Nyní celý nadpřirozený svět napětím téměř nedýchá a panují všeobecné obavy, že by tento incident mohl vyvolat mnohem větší konflikt, který by mohl mít stejně zničující následky jako Dávná válka.

Jelikož je celá Organizace nadpřirozených národů včetně guvernéra Merlina stále zamrzlá v čase, rozhodnutí o tom, jak na situaci reagovat, zůstává na nové dočasné guvernérce Elaine Harloweové. Tuto pozici donedávna zastával zástupce guvernéra Bane, ovšem ten se funkce bez větších okolků vzdal pouhých několik hodin před incidentem. Bleskový vzestup Harloweové napříč Úřadem a posléze k nejvyšší funkci ve vládě nadpřirozeného světa je nevídaný.

Než došlo ke zmrazení času v kongresovém sále ONN, mnoho vládních představitelů se domnívalo, že několik století trvající hrozba útoku čarodějů skončila spolu s úmrtím Raoula Moreaua, posledního zbývajícího Nočního bratra. Ovšem nyní se nejnebezpečnějším zločincem našeho světa stal jiný čaroděj, Dylan Van Helsing. Neověřené, ale přesto děsivé zprávy tvrdí, že Van Helsing zaútočil v čele několika stovek dosud neznámých čarodějů…“

Počítač se s prásknutím zaklapne a já s Jaydenem oba nadskočíme.

„To už by pro dnešek stačilo, nemyslíte?“ zeptá se Elsie a starostlivě na mě pohlédne.

Jayden přikývne. „Už to fakt začínalo bejt dost depresivní.“

„Dokud se Quinton nevrátí, musíme tvrdnout v tomhle motelu,“ opáčím. „Takže sledovat zprávy a mít přehled o tom, co se vlastně děje, je to nejmenší, co můžeme udělat.“

„To je pravda…,“ přitaká Elsie. „Jenže už od rána neděláme nic jiného. Krypternet je samý smutek a zmar. Mohli bychom si od toho na chvíli odpočinout.“

„Já na nic jinýho myslet nechci,“ zavrtím hlavou. „Hotel Vanderbilt lehl popelem, protože to já jsem Dylana nechala vyhrát Velkou hru. Lidi skončili v nemocnicích, protože má na hlavě Vladimirovu Korunu místo mě právě on. Jestli ublíží někomu dalšímu, tak to musím vědět.“

Pokusím se laptop znovu otevřít, ale Jayden ho popadne jako první a odstrčí ho tak daleko, že na něj nedosáhnu. Zamračím se na něj, jenže on se dívá na Elsie. Vypadá to, že vedou celý rozhovor jen mezi čtyřma očima, a to doslova. Nakonec Jayden na Elsie povzbudivě kývne.

Moje nejlepší kamarádka se zhluboka nadechne a potom se ke mně otočí. „Probírali jsme to s Jaydenem a… máme o tebe starost.“

Jsme spolu celý den – jak se ti dva mohli domluvit, aniž bych o tom věděla? A co přesně si o mně říkali?

„Když jsi byla na záchodě…,“ začne Elsie, ale zarazí se. „To není důležité. Skoro celé odpoledne máš modrou auru a je to jenom horší. Já – ne, my si myslíme, že jsi k sobě možná zbytečně tvrdá.“

Nemá cenu zapírat. Elsie jako drakodlačice dokáže přesně poznat, jak se cítím, podle barvy aury tvořené mými pocity. Takže jen pokrčím rameny a řeknu: „Byla jsem trochu přešlá, ale už je to v pohodě. Jestli máme napravit, co jsem způsobila, tak to jinak nejde.“

„A to je právě to,“ namítne Elsie. „Ty nemůžeš za to, co se venku děje. Nikdo nemohl tušit, že guvernérka Harloweová využívá svých nadpřirozených schopností, aby ovládla guvernéra i celý Úřad. A ta Velká hra taky nebyla fér – při posledním souboji tě Cozmo přinutil, abys udělala to, co chtěl. To on předal Dylanovi vládu nad Ligou čarodějů. Jestli spolu Harloweová s Dylanem začnou válčit, tvoje vina to není.“

„Udělalas, cos mohla,“ dodá Jayden. „Víc po tobě nikdo chtít nemůže.“

Jsem svým kamarádům vděčná, že se mi snaží zvednout náladu, ale pravdou je, že si nejsem jistá, jestli si to zasloužím. „Jenže to ani tak nestačilo. Nedokázala jsem nic, co jsem si na tohle léto naplánovala.“

Jayden zavrtí hlavou. „To ne…“

„Ale jo!“ vypěním konečně. „Merlin i Organizace nadpřirozených národů jsou pořád zamrzlí. A když se objevila guvernérka Harloweová, aby si mě vychutnala, dokázala jsem jenom utéct pryč. Els, nechali jsme tam Laru samotnou…“ Zmlknu a bojuju s přívalem pocitů. „A co všichni ostatní na Úřadě? Nikdo není před Harloweovou v bezpečí, může myšlenkami ovládat každýho. Možná máš pravdu v tom, že nemůžu za všechno, co se tam venku děje, ale měla jsem příležitost tomu zabránit, a nepodařilo se mi to. To nemůžeš popřít.“

V místnosti je ticho – ani jeden z mých kamarádů zjevně neví, co říct. Nesnáším se za to, že jsem tak vyjela, připadám si ještě hůř než předtím.

„Omlouvám se,“ povzdychnu si. „Vy za to nemůžete. To jediný, co po včerejší noci chci, je dostat šanci to všechno napravit. Ale zatím jsme neudělali nic, akorát čekáme v tomhle zatraceným pokoji.“

„Quinton nás sem odvezl z dobrého důvodu,“ zastane se Elsie mého bratra, jak jsem čekala.

Elsie je největší fanynkou VanQuish na světě. Zvláštní agenti jsou v nadpřirozeném světě jako superhrdinové a nikdo není slavnější než VanQuish – neboli tým složený z Quintona a Marie Van Helsingové. Kdyby měl můj bratr svoji parťačku místo svojí ségry, tak by teď tam venku nebyl na všechno sám. Jenže Harloweová nechala Marii bezdůvodně zatknout.

„Venku teď pro nás není bezpečno,“ pokračuje Elsie. „Copak jsi zapomněla, že nás Harloweová chtěla poslat do Bezedné hlubiny? Nebo že než Dylan podpálil hotel Vanderbilt, pokusil se nás sežehnout na prach?“

„Jenže právě Quinton mi vždycky říkal, ať bojuju dál,“ namítnu. „Že se nemám vzdávat. Ale kdyby to myslel vážně, tak by mě vzal s sebou, že jo.“

Když Jayden povytáhne jedno obočí, dojde mi, že jsem tu poslední větu řekla nahlas.

„Tak proto jsi tak nabručená,“ spustí Jayden. „Nelíbí se ti, že s tebou zachází jako s děckem, když sis myslela, že jste parťáci.“

Nemůžu si pomoct, jsem trochu uražená. „Možná?“ přiznám.

„Ještě na to může dojít,“ povzbudí mě Elsie. „Vždyť to ještě není ani den, co se to všechno seběhlo. Už jsme spolu vymyslely dost plánů na to, abys věděla, že přijít na ty dobré chvíli trvá. Obzvlášť když je potřeba rozhodnout, kdo bude co dělat. Quinton nejspíš prostě chce, abychom byli v bezpečí, než si rozmyslí, co dál,“ zazubí se. „Ale teda úplně tě chápu – vždycky když se mi nepovede nějaký pokus, tak to hned chci zkusit znova.“

Podložím si bradu dlaní a povzdychnu si. „Já vím, že máte pravdu, jen je to těžký. Ještě jednou se omlouvám, že jsem tak mrzutá.“

Jayden jenom pokrčí rameny.

Elsie zavrtí hlavou. „Nemusíš se omlouvat. Až se brácha vrátí, tak si s ním promluv. Vsadím se, že ví, proč tě tu nechal.“

Zabzučí mi kapsa a já sáhnu pro svoje nudné véčko, která nám Quinton rozdal. Pořád je mi líto, že jsem musela oželet appky na chytrém telefonu, jenže na rozdíl od něj se tyhle věcičky údajně nedají vystopovat.

Nová zpráva od Q:

Už jedu.

„Vypadá to, že už brzy budu mít příležitost,“ odpovím a ukážu esemesku Jaydenovi s Elsie.

„Zeptej se, jestli donese něco k jídlu,“ řekne Jayden. „Protože už umírám hlady.“

Podívám se na hromádku prázdných pytlíků od chipsů na posteli. „Kámo, vždyť chroupeš nachosky, co jsme přijeli.“

Jayden si povzdychne. „Nachosky jsou fajn, ale burgery jsou lepší – vo dost lepší.“

„Taky bych si jeden dala,“ souhlasí Elsie.

Dřív než stihnu poslat objednávku, telefon mi zabzučí zas.

Nová zpráva od Q:

Bacha – máma se po práci zastaví.

Máma přijede sem do motelu? Už je deset večer. Co když ji bude někdo sledovat?

Přinutím se uklidnit. Quinton by jí nedovolil se ani přiblížit, kdyby to nebylo bezpečné. A pak mi hlavou probleskne další, naléhavější obava. Včera v noci jsem s Dylanem bojovala v nepěkném souboji, který byl posledním úkolem Velké hry. A nejen že jsem prohrála, ale když jsem dorazila domů, taky jsem podle toho vypadala. Měla jsem štěstí, že mamka nebyla doma.

Zvládla jsem se převléknout z potrhané uniformy mladší agentky a umyla jsem si z vlasů špínu a trávu. Dokonce jsem se zbavila oděrek a škrábanců na rukou a předloktích díky gelu s názvem Hbité hojení z lékárničky.

Jenže na bradě mám ještě pořád ošklivý škrábanec. S tím si gel moc neporadil – na obalu stálo, že hlubší rány se zahojí až po dvanácti hodinách.

„Seš v pohodě?“ zeptá se Jayden a zírá na mě.

Ukážu na škrábanec. „Máma je na cestě sem, a až mě uvidí, tak bude vyvádět.“

Jayden se zašklebí. „No to jo, jak jde o tebe, tak paní P mega hrotí.“

Dojdu do skříňky pro Hbité hojení a vyrazím do koupelny.

Elsie se vydá za mnou. „Na té lahvičce je varování, abys toho gelu nepoužila moc.“

„Nepřežila jsem Velkou hru, jenom aby mě potom moje máma roztrhla jako hada.“ Vejdu do koupelny a zavřu za sebou dveře.

„Hlavně si dávej pozor,“ zavolá Elsie přes dveře.

„Neboj,“ odpovím.

Zrcadlo v koupelně je upatlané a žárovka moc nesvítí. To není úplně nejlepší kombinace, ale stejně se na sebe dlouze zadívám. Ať se otáčím, jak chci, ten škrábanec na bradě svítí do všech stran.

Kdybych pořád ještě mohla vytvářet iluze, tak bych to snadno skryla. Mohla bych lusknout prsty a vypadat, jak jen bych chtěla. Ale prohra ve Velké hře mě stála víc než jen Korunu – Dylan mě připravil i o moji magii. Stačí na to pomyslet a vzedme se ve mně příšerný pocit, že nejsem úplná.

Otočím lahvičku a znovu si přečtu varování.

Varování: Nadměrné užití může způsobit nečekané vedlejší účinky.

Přinutí mě to rozmyslet si, jestli chci na ránu nanést další vrstvu gelu… dokud se znovu nepodívám na svoji bradu. Mamka o mě má ještě větší starost než Quinton. Jestli si bude myslet, že mi někdo ublížil, tak by klidně mohla mému bratrovi nakázat, aby mě zavřel někam do bezpečí. A já už mám dost vysedávání a nicnedělání – potřebuju se dostat ven a dělat věci, na kterých záleží.

Nakloním hlavu a chci si nanést trochu gelu na prst, ale vtom se mi zatočí hlava. Zamrkám a zrak se mi tak rozostří, že se musím chytit umyvadla, abych nespadla na zem.

A potom uslyším nějaký hlas. Je slabounký – jako nejtišší šepot. „Čeká tě trest za to, co máš na svědomí.“

Rychle se ohlédnu a očima prozkoumávám každičký kout malé koupelny. Na stěnách otlučená omítka. Utržený závěs ve sprše. Záchod, který sotva splachuje.

Jsem tady sama.

Ale přesto mi srdce pořád buší jako splašené.

Protože vím, čí hlas to byl. Poznala bych ho kdekoli.

Dylan Van Helsing.

2

Když se ozve nečekané zaklepání na dveře koupelny, málem vyskočím z kůže. „K-kdo je tam?“

„Ehm, tvoje nejlepší kámoška?“ ozve se Elsie zpoza dveří. „Už jsi hotová? Potřebuju ti něco ukázat.“

Je to jen Els. Zavřu oči a pokouším se uklidnit. „Je odemčeno.“

Elsie vrazí dovnitř a plácne sebou na okraj vany. „Promiň, že ruším, ale tohle musíš vidět.“ Natáhne ruku před sebe a po předloktí se jí rozběhnou šupiny a pokryjí celou paži místo kůže. Dračí šupiny. „Procvičovala jsem…“ Elsie mi pohlédne do očí a ztichne. „Amari, máš prakticky neonově žlutou auru.“

Už znám Elsie dost dlouho na to, abych věděla, že čím jasnější aura, tím silnější pocit. Moje kamarádka vidí, jak jsem vynervovaná.

Ale stejně se to snažím zlehčovat. „To nic není, pověz mi víc o tom, jak se proměňuješ v draka.“

„Něco tě zjevně trápí,“ nedá se Elsie. „Tak ven s tím.“

Chci předstírat, že se nic nestalo. Ale před Elsie se mi nikdy nic tajit nevyplatilo. A tak se zhluboka nadechnu a řeknu: „Zdálo se mi, že jsem něco slyšela, než jsi přišla. Byl to hlas – jeho hlas.“

Elsie vypadá na okamžik zmateně a potom vykulí oči. „Dylanův?“

Polknu a přikývnu. „To je divný, co?“

„Já bych řekla spíš děsivý,“ zachvěje se Elsie. „Jsi si jistá? Co říkal?“

„Něco o tom, že budu potrestaná. Což nedává smysl, když už se mě několikrát pokusil zabít.“ Očima zalétnu k rozbité lahvičce hojivého gelu v umyvadle. Musela jsem ji upustit. „Fakt mě to vyděsilo.“

„To vidím.“ Elsie taky pohlédne do umyvadla. „Možná se to dá vysvětlit.“ Začne ťukat do klávesnice laptopu a nakloní se blíž k obrazovce. „Já to věděla. Jsem na firemním webu.“ Začne předčítat: „Prosím, používejte gel Hbité hojení dle stanoveného dávkování. Varování: Nadměrné užití může způsobit nečekané vedlejší účinky, včetně dočasných, ale velmi hlubokých vrásek, vyrašení králičí srsti, halucinací…“

„Jenže já ten gel nepoužila,“ namítnu. „Ještě předtím se mi zatočila hlava.“

Elsie se zamračí. „Posílal ti Dylan někdy dřív telepatické zprávy?“

Zavrtím hlavou. „Vždycky využíval techno-magii – posílal esemesky nebo se objevil v televizi a takové věci.“

„V tom případě buď našel nový způsob, jak se s tebou spojit, nebo…“

„Nebo co?“ zeptám se.

„Nebo jsi možná měla záchvat paniky,“ dokončí Elsie. „Celý den jsi trochu mimo.“

„Chceš říct, že se mi to všechno jenom zdálo?“ podivím se.

Elsie pokrčí rameny. „Jsi ten nejsilnější člověk, jakého znám, ale kladeš na sebe moc velké nároky. A přitom jsme včera v noci málem umřely. Úplně chápu, že nejsi v pohodě.“

Nejsem si jistá, co na to říct, a tak odpovím jenom: „Na záchvaty paniky nemám čas.“

„Jenže tak to nefunguje,“ vysvětlí Elsie. „Asi bychom to měli říct Quintonovi, až se vrátí.“

„Ani náhodou,“ odmítnu. A než stihne moje nejlepší kamarádka protestovat, dodám: „Jestli se to stane znovu, tak mu to povím okamžitě. Jenom nechci, aby mě bral nějak jinak kvůli jedné náhodné pitomosti. Mohlo by to zatím zůstat mezi námi?“

„Za to se ale nemusíš stydět,“ odpoví Elsie.

„Prosím,“ nedám se odbýt.

„No dobře,“ souhlasí Elsie. „Ale pohlídám si, abys dodržela slovo.“

„Rozumím.“

Ozve se další zaklepání, a když se otočím, uvidím, jak Jayden strká hlavu do dveří.

„Quinton je tady. Prej si s náma chce honem popovídat – než přijede paní P.“ Těká očima mezi mnou a Elsie. „Všecko v pohodě?“

Elsie pohlédne do země.

„Jsme v pohodě,“ odpovím rychle. „Úplně v klídku.“

„Bezva,“ řekne Jayden. „Vypadá to, že ten škrábanec není o moc lepší, co?“

„No jo no,“ povzdychnu si.

„Ale furt jsi pěkná,“ dodá.

Začnou mi hořet tváře a Jayden ztuhne a vypadá, že by se nejradši propadl do země. Vykoktá: „Ehm… chtěl jsem říct… jakože obecně. Víš jako, jakože páni, ten strom je fakt pěknej. Víš, jak to myslím, ne?“

Zvednu jedno obočí. Vážně mě ten kluk právě přirovnal ke stromu?

Elsie se snaží neculit. „Tak pojďme zjistit, co nám Quinton chce.“

Můj bratr se hrbí rovnou nad dvěma notebooky u malého stolku v rohu našeho motelového pokoje. I když jsem pořád ještě naštvaná, že mě nevzal s sebou, nemůžu si pomoct a musím se usmát. Můj brácha je po dvou letech v kómatu způsobeném ošklivou kletbou zase vzhůru.

Ale netváří se moc šťastně.

Odkašlu si. „Další špatný zprávy?“

Quinton ani nezvedne hlavu od počítače a přikývne. „Jedna fotka ze včerejšího útoku na hotel Vanderbilt se objevila online. A ne jenom na krypternetu – visí to i na sociálních sítích lidského světa. Někomu – nejspíš nějakému Sledovači – se povedlo vyfotit Dylana těsně po tom, co založil ten požár.“

„Počkej, chceš říct, že je to i na normálním internetu?“ zeptám se. Hlavním úkolem celého Úřadu je udržet nadpřirozený svět v tajnosti. Lidé totiž nereagují úplně nejlíp, když vidí věci, kterým nerozumí. A proto jsou Sledovači tak nebezpeční – možná jsou to jen obyčejní lidé, ale vědí dost na to, aby měli podezření, že jsou magie a nadpřirozené záležitosti skutečné. A tráví celé dny tím, že se to snaží dokázat. Většina lidí si nejspíš myslí, že ten požár byl jenom strašná nehoda, ale vsadím se, že se na něj soustředí každý Sledovač v Atlantě.

„Úřad tu fotku stahuje hned, jakmile se objeví online,“ odpoví Quinton. „Šíříme drby o tom, že jde o záběr z natáčení nového filmu, takže to není doopravdy. Ale i kdyby se jim podařilo celý svět přesvědčit, že je ta fotka falešná, každý nadpřirozený ví, kdo je Dylan. A bude je zajímat, kdo jsou ti ostatní.“

„Ostatní?“ podiví se Elsie.

Quinton nás mávnutím zavolá k sobě a otočí jeden z počítačů směrem k nám.

Elsie zalapá po dechu a Jayden kroutí hlavou. Já se zachvěju a srdce se mi rozbuší jako o závod. Na obrazovce se Dylan vznáší přímo nad požárem a jeho zamračenou tvář osvětlují plameny. Jenže není sám. Z obou stran ho obklopují desítky čarodějů v zářivě rudých pláštích – Liga čarodějů, v jejímž čele, teď když vyhrál Velkou hru a Vladimirovu korunu, Dylan stojí.

„Ani se nesnaží nijak skrývat,“ poznamená Elsie. „Chtějí, aby všichni věděli, kdo za ten požár může.“

„Dylan vyhlásil světu válku,“ řeknu tiše. „Začal boj, po kterém vždycky toužil.“

Jayden si založí paže na prsou. „Tak to vypadá, že má Harloweová daleko větší starosti než nás.“

Quinton přikývne. „Ta fotka už koluje na Eurgu a do odpoledne toho bude plný celý nadpřirozený svět. Dylan v čele čarodějů, to je to nejstrašnější, co se mohlo stát. A jelikož byl dost troufalý na to, aby zaútočil na Úřad – aniž by ho zajímalo, jestli nás neprozradí lidem –, všichni budou chtít, aby guvernérka i Úřad nějak zareagovaly. Ovšem to se nám hodí, protože Jayden má pravdu. Harloweová se bude naplno věnovat Dylanovi a Lize čarodějů.“

„Takže co uděláme?“

„Hned, jak to půjde, vyrazíme na bezpečnější místo,“ odpoví Quinton. „Někam, kde nikoho z Úřadu ani nenapadne nás hledat. Ozval jsem se několika starým přátelům, ale je to dost narychlo a nechci, aby se rozkřiklo, že jsem se probral. Jestli je Harloweová tak pomstychtivá, jak říkáte, nechci jí dávat další důvod, aby využila Marii proti nám. Takže se budeme muset spokojit s nějakým méně vhodným úkrytem. Jakmile tam dorazíme, vymyslíme, jak Harloweovou zbavit vlády nad Úřadem.“

„A co Liga čarodějů?“ zeptám se. „Nejsou teď oni větší hrozba? Harloweovou sice fakt nesnáším, ale aspoň nepodpaluje domy.“

„Jindy bych s tebou souhlasil,“ odpoví Quinton. „Jenže my čtyři nemáme proti celé Lize moc velkou šanci, jsou to stovky čarodějů. Ovšem na druhou stranu, k ovládnutí Úřadu nám stačí, když zastavíme Harloweovou. Jakmile už nad ním nebude mít žádnou moc, budeme moct zrušit to zmrazení času a vrátit do čela Úřadu Merlina, našeho pravého guvernéra. A pod jeho vedením se budeme moct postavit Lize s celou armádou.“

To dává smysl. Už jsem jednou cítila, jak obrovskou moc Merlin má, takže vím, že bojovat s ním po boku by byla úplně jiná písnička. Ale i tak by mohl někdo přijít k úrazu, až se budeme snažit chytit Harloweovou. Obzvlášť jestli Dylanovi nezáleží na tom, že se prozradí lidskému světu.

„Ehm, lidi?“ ozve se Elsie. „Tohle byste asi měli vidět.“

„Co je?“ zeptá se Quinton.

„Upozornění na Eurgu mi úplně šílí. Vypadá to, že mě někdo označil v postu od Drbů a šeptandy, toho časopisu, co v něm píšou o nejrůznějších klepech a pomluvách. Quintone, ře… řekla bych, že někdo už ví, že ses probral.“

Nakouknu Elsie přes rameno a očima sleduju text spolu s ní, zatímco ona nahlas předčítá.

Drby&Šeptanda Profil ověřen

Zveřejněno před 1 minutou

Pssst, hele… krypternetem koluje jedna fotka a celý nadpřirozený svět je z ní úplně na větvi. Dylan Van Helsing? Dosud neznámí čarodějové? Požár v hotelu Vanderbilt? Spousta z vás se probudila a zjistila, že vaše rodiny možná nejsou v bezpečí. Kdo ví, kdo se stane terčem útoku příště? Takovéhle časy potřebují hrdinu… a zrovna se nám doneslo, že se jeden takový hrdina vrátil jako na zaVanQUISHnou. Ale od nás to nemáte, samozřejmě…

Quinton zavrtí hlavou. „Nikdo by o mně neměl vědět, dával jsem si takový pozor.“

„Jenže tím musí opravdu myslet tebe,“ namítne Elsie. „Proč by jinak zmiňovali VanQuish?“

„To bylo určitě schválně,“ přitakám. „Ještě se snaží být mazaní, jak napsali QUISH velkými písmeny.“ Pohlédnu z Elsie na svého bratra. „A nemohl tě někdo vidět?“

„Všude jsem se teleportoval, a navíc není šance, aby mě moje zdroje naprášily nějakému časopisu s drby.“

Elsie dojde k závěsům a vykoukne ven. „Leda by nás někdo špehoval.“

Quinton k nim otočí druhý laptop. Na obrazovce se objeví záběry z bezpečnostních kamer kolem celého motelu, dokonce i z parkoviště. „Kdyby se někdo k tomuhle pokoji přiblížil, tak by se rozječelo tucet poplašných sirén a okamžitě by nás to odsud teleportovalo pryč.“

„Možná se sem nějak proplížili,“ navrhne Jayden. „Mně se do bytu myši dostanou vždycky, ať dělám, co dělám. Jsou tak malý, že se vejdou všude.“ Pokrčí rameny. „Nadpřirozený bytosti můžou bejt i docela malinkatý.“

Na pár vteřin zavládne ticho a začneme se rozhlížet kolem sebe.

„Ten post je jen pár minut starý,“ začne Elsie. „Jestli sem někdo vážně proklouzl, možná je ještě pořád tady.“

Jakmile to Elsie dořekne, zpod jedné z postelí se ozve zapištění a zadunění. Quinton se tam okamžitě vrhne, ale pořád se pohybuje pomalu a strnule. Ačkoli už vypadá dobře, jeho tělo se z tak dlouhého spánku ještě nevzpamatovalo.

Jayden se k posteli dostane první a vleze pod ni. „Tady nic není.“

Elsie taky skončí na podlaze. „Ve zdi je díra!“

Její slova mi připomenou zácvik v terénu s agentem Magnusem a něco mě napadne. „Žijí nelétavé víly i v motelech?“

Quinton přikývne. „Bydlí prakticky v každé větší budově, v motelech, bytových domech, ve školách…“ Pak uvidím, jak se mu rozsvítí oči, když mu dojde, na co se doopravdy ptám. „Za hlavní recepcí je komora. To bude nejspíš hlavní vstup…“

Ale to už jsem venku ze dveří a ženu se po schodech dolů. Nezastavím, dokud nedorazím ke komoře, v jejíchž dveřích je zrovna příhodně zapřený smeták. A taky se tam svítí.

Jakmile vejdu dovnitř, z ventilace se vypotácí mužský exemplář třpytivé víly a na zádech má přivázaný mobil stejně velký jako on sám. Vypadá jako detektiv ze starého filmu – na sobě má hnědý plášť a malinký plstěný klobouk ve stejné barvě. A vypadá, že je sám se sebou velice spokojený.

Dokud si mě nevšimne.

„A do háje,“ zakvílí.

„To teda,“ souhlasím. „Máme tě.“

3

Vílí špion se pokusí vnořit zpátky do ventilační šachty, ale váha telefonu ho zpomalí. Popadnu ho a zamířím chodbou zpátky.

„Okamžitě mě pusť!“ zapiští. „Nemáš náhodou být ta dobrá čarodějka? Dobrý člověk by neunesl nevinnou vílu!“

„A nevinná víla by nešpehovala lidi,“ vrátím mu to.

Založí si malinké paže na prsou a nabručeně si odfrkne.

Když dojdu zpátky do pokoje, podržím ho před sebou, aby ho všichni viděli. „Našla jsem našeho špeha.“

„Colombo?“ zavrtí Quinton hlavou. „Odkdy pracuješ pro časopisy, co roznáší drby?“

„Ty ho znáš?“

Bratr přikývne. „Tady Colombo býval uznávaným novinářem u Diskrétního deníku.“

„Lidi už zprávy nezajímaj,“ spustil Colombo. „Zajímají je drby – a obzvlášť ty, které jim jenom potvrdí to, co už si sami dávno mysleli. Podnikavá víla jako já se prostě vydá tam, kde jsou peníze.“

Jayden se zamračí. „To mně připadá, že tě to přišlo pěkně draho.“

Colombo zabručí. „No jo – nachytali jste mě při činu. Aspoň mějte tu slušnost a pusťte mě, ať si můžeme promluvit jako rozumný dospělí.“

Všichni se podíváme na mého bratra – on je jediný další dospělý v místnosti.

„No tak jo,“ pobídne mě Quinton.

Postavím Colomba na stůl a všichni čtyři ho obestoupíme, aby se zase nepokusil utéct. Brácha mu vezme telefon. „Tohle si nechám.“

Teď když už nemá mobil na zádech, sundá si Colombo kabát a pod ním odhalí malinkou košili s kravatou. Pak rozprostře svoje třpytivá motýlí křídla. Vypadá s nimi mnohem sympatičtěji, ačkoli mě probodává pohledem.

Začne přecházet po stole sem a tam. „Nejdřív bych rád řekl, že ačkoli jsem si jistý, že vás všechny čtyři rozčílilo, že vás někdo profesionálně špehoval, neporušil jsem tím žádný zákon. Je všeobecně známo, že víly mají zvláštní privilegia, která jim dovolují využívat systém chodeb v prostoru za zdmi.“

„Ale tím chceš říct, že to je dovoleno půjčovníčkům,“ vzpomenu si na svůj zácvik v terénu. „A to jenom proto, že tam taky bydlí.“

Colomba zjevně hluboce štve, že to vím. „A odkdy je z tebe taková rozumbrada, aha?“

„Pořád ještě jsem agent,“ skočí mu do řeči Quinton. „Mohl bych tě zatknout za nedovolené vniknutí. Sice tě za to nepošlou do Obskura, ale hádám, že by ti mohli odebrat povolení ke vstupu do lidského světa. A to pak hodně štěstí se špehováním, když nebudeš moct strčit nos do lidských měst.“

Colombo zbledne. „Ale n-no tak, nějak se snad domluvíme!“

„Poslouchám,“ řekne Quinton.

„Slyšel jsem, o čem jste se bavili,“ pokračuje Colombo. „Nejste v takovým bezpečí, jak si myslíte.“ Obrátí se ke mně s Elsie. „Obzvlášť vy dvě ne.“

„Co tím chceš říct?“ zeptá se Elsie znepokojeně.

„No řekněme, že my v Drbech a šeptandě máme svoje lidi všude a obvykle víme leccos dřív, než se to dostane na veřejnost. V tomhle případě mám informace o vás. Třeba byste mě přesvědčili, abych je za něco vyměnil.“

„A co takhle, že by ti zůstalo tvoje povolení vstupu do lidského světa?“ nadhodím. „A taky že neskončíš ve vězení.“

Víla zvedne ruce nad hlavu. „Co kdybych ještě něco přihodil? Můžu zastavit celou tu story o tom, že je Quinton zase v akci, o které jsem napsal. Za hodinu mám nastavený další příspěvek, kde potvrdím, že Quinton Peters je opravdu zase vzhůru a schovává se s Amari Petersovou a Elsie Rodriguezovou. Je to moje hloupost, že jsem se nechal přistihnout – spěchal jsem a označil jsem vás ve špatném příspěvku!“

„Opravdu to dokážeš?“ zeptá se Elsie. „Když už jsi zcela jasně naznačil, že máš na mysli Quintona?“

Colombo pokrčí rameny. „Prostě řeknu šéfovi, že jsem to popletl. To je totiž na drbech to krásné. Když se ukáže, že to není pravda, tak co, byl to jenom drb!“

„Dobře,“ souhlasí Quinton. „Udělej to a poskytnu ti první exkluzivní rozhovor, až svůj návrat ohlásím oficiálně. Ale jenom v případě, že ty tvoje informace budou stát za to.“

Víla se zazubí. „To si teda piš.“

„Fajn,“ přikývne Quinton. „Tak jsme dohodnutí.“

„Slibuješ na vílí křídla?“ zeptá se Colombo a křídla se mu třpytí o sto šest.

„Na vílí křídla,“ souhlasí můj bratr.

Colombo se ukloní. „Bylo mi potěšením s vámi obchodovat.“ Mávnutím ruky nám naznačí, abychom přišli blíž, a ztlumí hlas v tichý šepot. „Guvernérka údajně převzala moc proto, že nechtěla, aby všechny zásluhy za poražení čarodějů v nadcházející válce sklidil Bane. Harloweová chce, aby se o ní jednou psalo v učebnicích.“

Quinton nevypadal, že by ho ta informace nějak ohromila. „Jak jsem slyšel, není žádná novinka, že si o sobě Harloweová myslí, že je středem vesmíru.“

„Tak pak si poslechni tohle,“ pokračuje Colombo. „Jako svůj první čin v úřadu hodlá naše oblíbená faunka označit Amari Petersovou a Elsie Rodriguezovou za přívrženkyně Ligy. Řekne, že jste Dylanovi celou dobu pomáhaly, a prohlásí vás za nepřátele nadpřirozeného světa.“

Quinton žuchne zpátky do židle.

Otočím se k Elsie, abych viděla, jak zareaguje. Tváří se, jako by právě uviděla ducha. Zato Jayden vypadá stejně zmateně jako já.

Polknu a zeptám se: „Být prohlášená za nepřítele nadpřirozeného světa… Je to tak zlé, jak si myslím?“

„V našem světě je to ten nejtěžší zločin,“ vysvětlí Quinton. „V tu chvíli přestávají platit veškeré zákony a na pachatele se rozběhne celosvětový hon – agenti po celém světě budou pročesávat jedno město po druhém, jen aby vás našli. Zapojí dokonce i úřady z lidského světa. Budou se vás snažit dopadnout i za cenu toho, že dojde k prozrazení našeho světa. Vaše obličeje budou ve všech večerních zprávách… objevíte se na seznamu nejhledanějších zločinců FBI. Dokonce by mohli k výslechu předvolat i mámu.“

Nemám potuchy, co na to říct. Připadám si tak hloupě, že jsem si myslela, že by na nás Harloweová zapomněla. Dylanův útok ji možná zpomalil, ale nepřipadá v úvahu, aby nechala uprchnout jediné dva lidi na světě, kteří znají pravdu o jejích schopnostech ovládat druhé. Jde po nás – a je ochotná udělat cokoli, jen aby nás umlčela. I kdyby to znamenalo obvinit nás z nejhoršího zločinu nadpřirozeného světa.

Quinton mluví dál. „Harloweová se nás snaží obvinit v očích veřejnosti, aby se ujistila, že jakmile nás dopadnou, celý svět si bude myslet, že jsme zrádci. Až se budeme pokoušet tvrdit, že dokáže ovládat lidi na Úřadu, bude to vypadat jen jako zoufalý pokus uniknout spravedlnosti.“

Elsie si schová tvář do dlaní. „To je hrůza.“

„Hrůza je slabé slovo,“ zašeptám. „Co budeme dělat?“

Quinton mi chce odpovědět, ale vtom se rozječí alarm, nejdřív na počítači a pak na telefonu. Do okna zasvítí čelní světla a na okamžik mě napadne, jestli do pokoje nevpadne banda agentů.

Colombo využije naší nepozornosti, proklouzne kolem mě a zmizí pod postelí a pryč dírou ve zdi.

Jayden se pokusí vyrazit za ním, ale brácha jenom zavrtí hlavou.

„Já vím, kdo to je.“ Quinton mi pohlédne do očí. „Přijela máma.“

4

Jestli máma poznala, jak jsme otřesení, tak to nedává nijak najevo. Jakmile uvidí bráchu, rozběhne se k němu, popadne ho do náručí a směje se i pláče zároveň.

„Za tenhle okamžik jsem se denně modlila,“ popotahuje máma. „Připadá mi to jako zázrak, že jsi tu zase s námi.“

Quinton se zhluboka nadechne a taky ji pevně obejme. Určitě má plnou hlavu toho, co nám Colombo zrovna řekl, ale dokáže se usmát. „Jsem moc rád zase zpátky, mami.“

„A co se stalo?“ ptá se máma. „Jak to, že jsi vzhůru?“

„To díky Amari,“ odpoví Quinton. „Nevzdala to se mnou.“

Vrhnu se k nim a oba je zmáčknu ve společném objetí. Při všem tom zmatku, co se zrovna děje kolem nás, si se svou rodinou připadám v bezpečí. I když hluboko uvnitř dobře vím, že to tak není.

Máma nás pustí jako první a otírá se oči. „Propána, Jayden a Elsie! Vůbec jsem vás neviděla.“ Rozesměje se, ale rychle ztichne.

Protože oba moji kamarádi vypadají naprosto šokovaně. Ani jeden se nesnaží předstírat, že se nic neděje.

„Mládeži…,“ začne máma. „Je všechno v pohodě?“

„No, ani ne,“ odpoví Jayden.

Elsie rychle hledá slova: „Nás si nevšímejte, teď se máte radovat.“

Máma se zmateně obrátí ke mně. Snažím se jí vyhnout pohledem, ale zvedne mi bradu a mně nezbude než jí pohlédnout do očí. Chvíli si mě prohlíží a pak se pohledem zastaví na tom škrábanci. „Zlato, ty jsi zraněná?!“

Začne se mi třást ret a napomínám se, abych nezačala brečet, ale celá tahle záležitost s nepřítelem nadpřirozeného světa je na mě popravdě už vážně trochu moc. Je to s námi jen horší a horší a já netuším, co s tím dělat. Připadám si hrozně bezmocná.

Všechny tyhle pocity vybublají na povrch, a než se naděju, bulím jako mimino. Ostatní na mě koukají a nevědí, co dělat.

Vypadá to, že teď už o mě má máma vážně strach. „Mohl by mi někdo vysvětlit, co se to tu děje?“

Pak se ozve Quinton. „Amari s Elsie jsou v průšvihu.“

„V jakém průšvihu?“

„V tom nejhorším,“ vysvětlí Quinton. „Je to dlouhá historie, ale…“

Mamka mu skočí do řeči. „Chci slyšet všechno do nejmenších podrobností, a to hned.“

Možná je to tím tónem, jaký máma nasadila, ale Quinton najednou vypadá jako malý kluk, a ne jako třiadvacetiletý chlap. Otočí se ke mně. „Možná bude nejlepší, když jí to řekneš sama, ne?“

Chápu, proč se ptá. Protože je to můj příběh. Já jsem jediná, kdo to prožil celé od začátku do konce. A tak mamce vyložím, co všechno se stalo za posledních čtrnáct dní, od zamrznutí času přes výstup s Harloweovou až k tomu, jak jsem prohrála poslední kolo Velké hry a přišla jsem o magii. Potom jí vysvětlím, v jak velkém jsme průšvihu.

Jakmile dovyprávím, čekám, že bude máma vypadat stejně ustaraně jako my ostatní, ale není to tak. Spíš vypadá odhodlaně.

„Koukejte se probrat, všichni čtyři, a honem!“ Mamka si vrazí ruce v bok. „Děláte, jako byste to měli už předem prohrané.“

Podíváme se po sobě. Tohle nejspíš nikdo z nás nečekal.

„Uznávám,“ mluví máma dál, „že se v nadpřirozeném světě nevyznám tak, jak by máma dvou dětí z Úřadu asi měla – je toho na mě trochu moc –, ale i tak dobře vím, že všichni v téhle místnosti už dřív něco děsivého zažili. Nebo se pletu?“

Jayden chce zvednout ruku, ale pak ji dá zase rychle dolů.

Mamka pokračuje. „Dostaneme se z toho jenom, když budeme věřit, že to dokážeme.“ Otočí se na bráchu a zeptá se: „Máš plán, co budete dělat dál?“

Quinton přikývne. „Už vím, kde se schováme. Nebyla to moje první volba, ale bude to stačit. Musíme okamžitě vypadnout. Protože jakmile to Harloweová oznámí, tak už nebudeme v bezpečí nikde. A ty… ty taky ne, mami.“

„Já?“ zamračí se máma. „Co tím chceš říct?“

Quinton jí to vysvětlí. „Jakmile guvernérka označí Amari za nepřítele nadpřirozeného světa, tak může Úřad udělat cokoli, jen aby ji našel. Zákony, které obyčejně chrání obyvatele lidského světa, přestanou platit. Klidně můžou jít i po tobě, aby se dostali k Amari.“

Mamka se snaží tvářit statečně, ale vidím, že se lehounce chvěje. „Takže co bych měla udělat?“

„Můžeš jít s námi,“ navrhnu.

Jenže Quinton zavrtí hlavou. „Už tak jsem měl problém přesvědčit Chamberlainovy, aby ukryli nás čtyři. Ale nikoho z lidského světa si domů nepustí.“

„Tak co má mamka dělat?“ zeptám se.

Ale brácha už míří ke skříni a vrátí se s ovladačem paměti.

Zpanikařím a vrhnu se mezi něj a mámu. „Nesmíš jí vzít vzpomínky!“

„Moje vzpomínky?“ zašeptá máma.

„Vezme ti vzpomínky na nás,“ vysvětlím. „Takže i kdyby tě dopadli, tak jim o nás nebudeš moct nic říct. Protože nebudeš vědět, kdo vlastně jsme.“

Máma jenom zamrká. Quinton mlčí, čímž potvrdí, že mám pravdu.

„Nemusí to být napořád,“ ozve se Elsie.

Probodnu ji pohledem. „Ty se do toho nepleť!“

„Promiň.“ Elsie sklopí oči k zemi a schová se za Jaydena.

„Elsie má pravdu,“ souhlasí Quinton. „Účinky ovladače paměti se dají zvrátit. Až bude po všem, tak mamce vrátíme vzpomínky jako první.“

„A když se nám něco stane,“ spustím, „co bude pak? Nadosmrti zapomene, že jsme kdy existovali.“

Quinton zakroutí hlavou. „Slibuju, Strašpytlíku. Nelíbí se mi to o nic víc než tobě. Ale nemáme na vybranou.“

„To je mi fuk,“ odseknu a založím si paže na hrudi. „Nedovolím ti to.“

Pak se tiše ozve máma. „Ale ty o tom nerozhoduješ, zlato.“

Prudce se na ni otočím. „Ty s ním souhlasíš?“

„Souhlasím s čímkoli, co chrání moje lásky – za jakoukoli cenu.“ Máma natáhne ruku a otře mi slzy z tváří. „Teď to možná nechápeš, ale dá-li pánbůh, jednoho dne budeš v náručí držet vlastní děti. A slibuju, že pak to pochopíš.“

Co na to mám říct? Z jejího výrazu je mi jasné, že už se rozhodla, takže jenom naštvaně zabručím: „Fajn, dělej si, co chceš.“

Máma mě vezme za ruku. „Nebuď na mě naštvaná – ani na svého bráchu, budete se navzájem potřebovat. Rozhodla jsem se sama, nikdo mě k ničemu nenutí.“

„Nelíbí se mi to,“ namítnu. „Ani trochu.“

Máma mě obejme jednou rukou a mávne na ostatní, aby se k nám přidali. „Pojďte ke mně, všichni čtyři.“

Stoupneme si k ní a mamka každému z nás pohlédne do očí. „Doufám, že budete jeden na druhého dávat pozor, jasné? Nehodlám se vrátit ke svým vzpomínkám, jenom abych potom zjistila, že se někomu z vás něco stalo. A teď chci, abyste mi jeden po druhém slíbili, že až bude po všem, zase se sejdeme.“

„Slibuju,“ přitakám.

Pak se ozve Quinton. „Slibuju, mami.“

„Elsie, Jaydene,“ pobídne je mamka, „vy taky, šup.“

Elsie rychle přikývne. „Budu tam.“

Jayden se zazubí. „Se mnou můžete dycky počítat, paní P.“

„Dobře.“ Máma se zhluboka nadechne. „Tak do toho, Quintone, udělej, co musíš.“

Quinton zmáčkne několik tlačítek na ovladači paměti a začne hrát hudba. Pak namíří ovladač na mámu, stiskne červené tlačítko a všichni sledujeme, jak se jí začnou zavírat víčka, jako by usínala.

„Renee Petersová?“ řekne Quinton.

„Ano,“ odpoví zasněně.

„Pocítíte neovladatelnou touhu navštívit svou kamarádku z dětství jménem Grace, tu, která vás neustále zve, abyste ji navštívila na její farmě na venkově.“

„Chudinka, zve mě každý rok, i když dobře ví, že nepřijedu.“

„Nik-nikdy…,“ Quinton se zakoktá a na okamžik zalétne očima ke mně. „Nikdy jste neměla děti, a pokud se vás někdo zeptá na Quintona nebo Amari, tak změníte téma hovoru. Totéž platí i pro Elsie a Jaydena.“

Máma přikývne, oči pořád ještě zavřené. „Pokud někdo zmíní takhle jména, tak změním téma.“

„Probuďte se,“ přikáže Quinton.

Máma rozechvěle otevře oči a zmateně na nás kouká. „Nevím, co jste zač ani co tu děláte, ale já vážně musím zajet za starou kamarádkou. Pořád mi vykládá, jak chová kozy a slepice, a řekla bych, že je čas zajet se podívat, proč kolem toho tolik nadělá.“

Pak se zvedne a zamíří ke dveřím.

„Mami?“ oslovím ji dřív, než se dokážu zarazit.

Zastaví se a usměje se na mě. Ale není to ten úsměv pro Amari. Není to úsměv pro její zlato. Chybí v něm vřelost. Už v něm není ten pocit Patřím tobě a ty mně.

Nakonec mi mamka řekne: „Nevím, kde máš maminku, zlato, ale doufám, že ji najdeš.“ A potom vyjde ven ze dveří.

„Brzy se uvidíme,“ zašeptám a oknem ji pozoruju, jak nasedá do auta.

Tahle válka sotva začala a já už jsem tolik ztratila. Máma je jenom další na seznamu.

Ruce spuštěné podél těla sevřu v pěst. Všechno napravím, ať to stojí, co to stojí.

Závisí na tom úplně všechno.

5

Je čas jít spát, ale nemůžu usnout. Nejsem si jistá, jestli je to tím vším, co se teď děje, anebo světlem z Quintonova laptopu, brácha hlídá bezpečnostní kamery i v noci. Možná za to může Elsie, která vedle mě tlumeně pochrupuje.

Ať už za to může cokoli, je to děsně otravné. Ale zavřu oči a zkusím to ještě jednou.

Myšlenky mi zaběhnou zpátky k poslednímu souboji Velké hry, kde jsem znovu a tentokrát definitivně prokázala, že moje magie byla silnější než Dylanova. Ovládla jsem nebe, roztáčela vítr a hnala černé mraky po obloze. Zářivé blesky mě poslouchaly na slovo. Už jsem měla Velkou hru skoro vyhranou, jenže Cozmo – sekretář Ligy čarodějů – měl jiné plány.

Dožadoval se, abych předala jeden ze svých Prstenů vítězů Dylanovi, a hrozil, že ublíží Elsie, jestli to neudělám. Copak jsem mohla obětovat svou nejlepší kamarádku?

Když Dylan získal třetí prsten, vyhrál celou Velkou hru. Jeho výhrou byla Vladimirova Koruna a získal taky veškerou moji magii, až do poslední kapky. Bez ní v sobě cítím jakési prázdno a to nikdy tak úplně nezmizí. Jako by mi chyběl kus mě samotné.

Sáhnu pod polštář pro ten jediný Prsten vítězů, který mi zbyl. Tenký stříbrný kroužek je na dotek studený, a jakmile ucítím ten slabounký šum kouzelné síly, trochu sebou cuknu, ale je to příjemný pocit. Na okamžik mi to připomene, jaké to bylo, když jsem měla svou magii. Podle Elsie by jí v prstenu mělo zůstat dost na to, abych mohla vyvolat ještě jedno poslední kouzlo, ale kdo ví.

Když ten pocit pomine, zase si připadám bezmocná. Neměla jsem to jednoduché ani s magií, ale bez ní mi přijde, že budu ostatní jenom zdržovat.

Zaženu všechny obavy dřív, než se v nich začnu utápět. Musí existovat něco, co bych mohla dělat. Musím tomu věřit. A už asi nebudu mít lepší příležitost poslechnout Elsiinu radu a promluvit si s bráchou o tom, aby se ke mně choval jako ke své opravdové parťačce. Už nehodlám sedět a čekat.

Zrovna chci vstát, ale najednou se mi děsně zatočí hlava. Stejně jako když jsem v koupelně uslyšela Dylanův hlas. Jenomže tentokrát mi hrozně ztěžknou víčka.

Zoufale se snažím promluvit, aby Quinton věděl, že se se mnou něco děje. Můj bratr sedí na druhé straně pokoje, ale mně nefunguje pusa a ani ruce nebo nohy.

Přemůže mě ospalost a celé tělo mi ochabne. Cítím, jak se nořím do říše snů…

A najednou stojím na kamenném ochozu a rozhlížím se po rozlehlém lese všude kolem. Nad hlavou se mi třpytí hvězdy a září měsíc. V nose mě lechtá chladivý vánek.

Naráz ztuhnu. Kde to jsem? A jak jsem se sem dostala?

Za mnou se něco ozve, a tak prudce otočím hlavu a uvidím záplavu rudých plášťů. Muži i ženy postávají v hloučcích a šeptají si.

To jsou pláště Ligy čarodějů! A jeden mám na ramenou i já sama. Jestli je tu Liga, musí tu být i Dylan. Když jsme se viděli naposledy, snažil se mě pohřbít v plamenech.

Zpanikařím a přetáhnu si přes afro rudou kápi. Nejsem kvůli svým vlasům tak nenápadná, jak bych chtěla, a tak se skloněnou hlavou rychle projdu nejbližšími dveřmi. Musím se dostat z dohledu. Až nebudu všem na očích, přijdu na to, co se to tu děje.

S očima upřenýma do země se vydám po schodech dolů, ale na tom desátém do někoho narazím – a to tak silně, že mě to vyvede z rovnováhy a spadnu na studenou kamennou podlahu.

Ta srážka mě překvapila, takže chvilku trvá, než se vzpamatuju, ale pak se chytím za naražené rameno a syknu. Jenže to je v tu chvíli moje nejmenší starost. Zmocní se mě hrůza. Kolik lidí mě vidělo spadnout? Co když mě někdo pozná?

Než se stihnu zvednout, klekne si přede mě kluk s rozcuchanými hnědými vlasy. Je o něco starší než já, a když se na mě podívá, vykulí na mě jasně zelené oči.

„Tady bys neměla být, Amari Petersová,“ zašeptá a ohlédne se přes rameno. „Není to tu bezpečné.“

Když vysloví moje jméno, cuknu sebou. Nejradši bych utekla, ale zdá se, že o mě ten kluk má opravdovou starost. Na chvíli se zarazím. Mohl svolat všechny kolem, hned jak mě uviděl, ale neudělal to. Možná bych mu mohla věřit.

„Já ani nevím, kde to vlastně jsem,“ odpovím rychle. „Co se to tu děje?“

Zamračí se. „Není čas na vysvětlování. Vezmi si tohle.“ Stáhne si z ramenou svůj plášť a přehodí ho přese mě. Díky tomu, že je vyšší než já, mě jeho plášť prakticky spolkne – což je dobře, protože pod tou velikou kápí líp skryju obličej.

„Lucasi, přestaň si hrát na podlaze!“ vyštěkne chraplavý hlas. „Nedovolím, aby mě můj učedník ztrapňoval před celou Ligou.“

Přikývnu a dívám se za ním, jak zahne za roh a zmizí v davu.

„Van Helsing neztrácel čas, když nás tak narychlo svolal…“

„Moreau byl stvůra,“ zakřičí někdo.