spisy

Ladislava

Grosmana

2

Ladislav Grosman

povídky

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Grosman, Ladislav

Povídky / Ladislav Grosman. — Vydání v tomto souboru první. — Praha : Filip Tomáš — Akropolis, 2018. — 384 stran. — (Spisy Ladislava Grosmana ; sv. 2)

ISBN 978-80-7470-199-3

821.162.4-32 * 821.162.4 * (0:82-32) * (081.1)

— Grosman, Ladislav, 1921—1981

— slovenská literatura — 20. století

— slovenské povídky

— sebrané spisy

821.162.4 — Slovenská literatura [25]

Vychází za laskavé podpory Ministerstva kultury ČR.

© Ladislav Grosman — dědicové/heirs, 2018

© Editor Jiří Opelík, 2018

© Graphic & Cover Design Luboš Drtina, 2018

© Filip Tomáš — Akropolis, 2018

ISBN 978-80-7470-199-3

ISBN 978-80-7470-200-6 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-201-3 (ePUB)

ISBN 978-80-7470-202-0 (PDF)

ISBN 978-80-7470-198-6 (soubor)

I. hlavou proti zdi

o dětech a koních

Kalná voda

Když jsem se jednou zeptal strýce, proč má ze všech svých koní nejraději hnědáka Paluše, řekl mi:

„Pojď sem, já ti to vysvětlím.“ Poručil mi, abych poseděl klidně na štokrlátku, svraštil čelo, jako by se připravoval říci něco důležitého, a pak pravil: „Paluš má tři vlastnosti, které má mít správný kůň: je silný a dovede tahat za tři, je dobrácký, nikdy své síly k špatnostem nepoužil, a je chytrý, hned člověku porozumí. Teď už víš, prcku, proč mám Paluše nejraději?“ zeptal se a vsunul mi do pootevřených úst kousek cukrkandlu.

„Nevím,“ řekl jsem plnou pusou.

„Tak si to zapamatuj,“ řekl ještě strýc a odešel.

A já jsem si to zapamatoval, protože tohoto strýce jsem tajně považoval za krále.

Zpěvem a tancem jsme v strýcově království oslavovali žně. Tady jsem se mohl bez konce a s rozkoší podivovat nad tím, jak vesele se připíjí novorozeným telatům a hříbatům. Probouzel jsem se za tmy hlasitým pokřikováním nahluchlého kočího Juska. Jusek se usmíval jak měsíček v úplňku pokaždé, když jsem mu na požádání zazpíval některou ze sprostých písní, které mě naučil a jíž jsem nerozuměl.

Zrána, když se vzduch trochu prohřál, rozezvučely se v ovocném sadě včely, tancovaly v letu kolem úlů ve vysoké trávě a pak se vznesly k slunci a zmizely v jasném modrém vzduchu. Strýcova stáj čpěla hnojem krásněji než každá jiná stáj a dvůr voněl mlékem chutněji než kterýkoliv jiný selský dvůr.

Podvečer se rozhlaholily v strýcově království plechové zvonce. Ve zvířeném prachu se vracely krávy z pastvy. Dokořán otevřenými vraty procházely úzkým dvorem, narážely na sebe a bučely líně a dlouze. To už jsem věděl, že se za chvíli bude dojit, pak se půjde spát a já si opět budu moci nechat zdát o teleti na vratkých nohou, které zrovna vypadlo z mateřského lůna, o plných pytlích obilí na sýpkách, ale hlavně o pěti koních, z nichž – podobně jako můj červenolící strýc, jehož jsem měl tajně za krále – jsem měl nejraději Paluše.

Strýc často říkal, že Paluš je už sice starý, ale chůzi má pořád ještě jako nestárnoucí hříbě. Jednoho dne ho nezapřáhli.

„Proč nešel na pole?“ zeptal jsem se.

„Nemůže,“ broukl strýc a já viděl, jak na jeho královskou tvář dosedl ošklivý černý mrak.

„Proč nemůže?“ nedal jsem se odbýt.

„Nevidíš sám, že nemůže? Je vyřízený,“ pravil strýc a zašermoval holí ve vzduchu, až to zasvištělo. „Je jasné, že nemůže,“ zvýšil strýc hlas, jako by někdo tvrdil opak. „Místa je tady ve stáji dost! Na maso ho nedám! V žádném případě. Ať si tu dožívá, jak dlouho bude moci.“

Strýc vždycky o něm mluvil jako o člověku a to se mi právě zamlouvalo. Až jednoho dne zazněly zvonce na tlustých kravských šíjích zvukem tklivějším a tišším, vůně, barvy a pachy se otupily a ustoupily do pozadí. Všechno ztichlo, dvůr i stáj, a dokonce i mouchy masařky bzučely jinak než dříve.

Strýc se opíral o sukovitou hůl tak silně, jako by se bál, že ztratí rovnováhu. Paluš ležel na ušlapané slámě. Zdál se obrovitý, ještě o hodně větší, než když stál na nohou. Podobal se bohatýru, který upadl a už nemá síly postavit se na nohy. Vzhlížel k nám, jako by se styděl, že je slabý a že nám působí starost.

„No jo,“ prohodil strýc s fajfkou v zubech, „tohle je zápal plic, tohle je – konec.“

„Umře?“ zeptal jsem se.

„Už je starý,“ řekl strýc.

Kouř z fajfky se vznášel k stropním trámům, táhl se plazivě vzhůru k okénku v kamenné zdi a pak se v nehybném vzduchu stáje rozplýval líně na všechny strany.

„Je nemocen?“ zeptal jsem se.

Strýc šeptl něco sluhovi do ucha. Nahluchlý Jusek se malinko shrbil a pak se zhoupl na rozkročených nohou, aby zdůraznil svůj souhlas. „Ano, pane,“ řekl. A zůstal stát na místě. Poškrábal se v šedivých štětinách, pak se náhle otočil a jeho krátké nohy do „o“ udělaly tři kroky ze stáje na dvůr.

Kůň ležel nehnutě a hnědé břicho se širokým bílým pruhem uprostřed se nadouvalo a stahovalo nepravidelným dechem.

„Jdi si lehnout,“ řekl strýc. „Je děsně horko. I já si půjdu za chvíli lehnout.“

Bylo slyšet klepnutí kopyt o betonovou podlahu. To se Paluš pokusil vzepřít osudu. Napjal síly, chtěl se postavit, ale kolena selhala. Když jsme vycházeli ze stáje, těžce za námi pootočil hlavu.

Kráčeli jsme do strmého selského dvora podél dlouhého dřevěného plotu. Dva vlčáci, uvázaní na řetěz, se za námi rozběhli, po několika krocích se zastavili, zaštěkali a vraceli se zpátky, dolů ke stáji. Řinčení řetězů zanikalo v rozechvělém horkém vzduchu. Strýc mával sukovicí a v ústech mu visela vyhořelá fajfka.

Začínal jsem usínat na svém malém polštáři, když jsem zaslechl zarachocení. Přimáčkl jsem polštář ještě více k uchu; zpovzdálí, odněkud od stáje na druhém konci dvora, se ozvalo do pronikavého štěkotu psů zarachocení podruhé. Roleta v pokoji byla stažená. V dusném vedru jsem si přitáhl deku až ke krku a pak přes hlavu. Možná, že se teď rozlehne křik a pláč… Čekal jsem napjatě, že se každou chvíli stane něco neodčinitelného a strašného, že se třeba vznítí vzduch nebo střecha, že vzplane požár a já nebudu moci hnout nohama a začnu se propadávat do louže, do bláta. Vyskočil jsem v úděsu, doběhl k oknu a celý zpocen jsem se vrátil pod deku. Psi umlkli. Nic se nestalo, vůbec nic. Na vnějším okenním skle bzučel čmelák svou omšelou píseň. Toto bzučivé ticho mě ukolébalo. Bylo mi tak lehce jako před rokem v létě, když jsme se byli se strýcem koupat v řece.

„Jdi,“ řekl mi, „můžeš, ale nedej mu napít dříve, dokud se trochu nezchladí; je celý rozpařený.“

Držel jsem se upocené hřívy koně. Prošli jsme se vysokou trávou a dojeli až k rozbořenému stavení s červenými slepými okny bez skel, bývalému mlýnu. Jezdilo se mi hezky v trenýrkách na teplém koňském hřbetu. Narovnal jsem záda, chtěl jsem se podobat dragounům z místní posádky. Paluš mě poslušně a houpavě dovezl po štěrkovitém břehu až k vodě.

Řeka byla tichá, zkraje mělká, voda jako by stála, čistá byla, až průzračná. Průzračná jako osvětlené zrcadlo. A v tom zrcadle se lehounce chvělo slunce a také se v něm chvěl můj obraz, jak sedím na koňském hřbetě. Ještě jsme chvíli postáli na samém kraji. Pak jsem povolil otěže.

Kůň sklonil šíji k vodě; přiblížil tlamu až k hladině. Pak se náhle vzpřímil, jako by se lekl. Nebo se mu něco znelíbilo; snad jeho vlastní obraz v zrcadle hladiny. Odfrkl si neklidně. „Neboj se, ty blázne,“ řekl jsem, „nic se neboj, napij se, už můžeš, už můžeš, už nejsi tak zpocený.“ Div mne neshodil z hřbetu. Poskočil na předních nohách, trhl hlavou a prudce pošlapal svůj obraz v průzračné vodě.

Hladina pod koňským břichem zhnědla, pak zčernala úplně a zcela spolykala sluneční paprsky. Potom ohnul šíji a žíznivě začal chlemstat kalnou vodu. Rychle, lačně, jako by se bál, že mu ji někdo vezme nebo že se na něj nedostane.

„Poslyš, strýčku, proč pil Paluš kalnou vodu, když mohl pít čistou?“ zeptal jsem se. Strýc ležel naznak ve vysoké trávě pod vrbou. Tvář měl přikrytou čepicí a hlavu si podepíral rukama. Zpod čepice na strýcově tváři vykukovaly pouze brada a ústa a v ústech stéblo trávy, které zakmitalo mezi zuby, když se ozval a řekl:

„Závist, synu, závist.“

„Jaká závist?“

„Koňská, chlapče, koňská závist.“

„Co záviděl?“

„Vodu.“

„Vždyť je jí v řece dost.“

„Na to kůň nemyslí.“

„Komu ji záviděl?“

„Koni, kterého spatřil na hladině.“

„Vždyť to byl on sám.“

„To víš ty, ale odkud to má vědět kůň? Všichni, kdo závidí druhým, pijí kalnou vodu,“ rozvíjel strýc své myšlenky, kterým jsem nerozuměl. „Je-li kůň žíznivý, chce pít sám a nemyslí na to, že i jiného může trápit žízeň.“

„Umí kůň závidět?“

„Proč by měl být kůň lepší než člověk?“

„Všichni lidé závidí?“

„Všichni, kdož závidí, pijí kalnou vodu.“

„Ty také piješ kalnou vodu, strýčku?“

Strýci se chtělo spát. Shodil si šle z ramen a opět se natáhl ve stínu vrby. Vpovzdálí se pásl kůň. Přál jsem si ověřit strýcova slova. Když jsem viděl, že usnul, doběhl jsem k řece. Podupal jsem bahno a štěrk na dně, posadil jsem se na bobek a napil se. Kalná voda s blátem byla hnusná, písek mi skřípal mezi zuby. Klusem jsem se vrátil k strýci a vzbudil ho ze spaní.

„Co je? Copak se stalo?“ Strýc se trochu nadzvedl na rukou.

„Než bych měl pít kalnou vodu, raději závidět nebudu,“ zapřísahal jsem se, jako kdyby o to někdo stál.

Strýc podruhé hlasitě a dlouze zívl, otočil se na bok a usnul.

Pak mne zmohla únava. Usínal jsem a bylo mi hezky. V zelenožlutém šeru stažené rolety na okně už jsem nemusel myslet na to podivné a dvojí zarachocení, které se podobalo výstřelům z pistole. Zdálo se mi, že se opět zcela bezpečně procházím královstvím, které čpí hnojem a voní čerstvým mlékem, a klinkání zvonců na tlustých kravských šíjích se vzdalovalo víc a víc, až zaniklo úplně.

Chytit duhu

Povídka pro děti do sedmdesáti

S levým okem přimhouřeným a s čelem zádumčivě svraštělým stál Jakub Fröhlich ve dveřích své dřevěné boudy, v níž tady na náměstí prodával zeleninu a ovoce, a díval se do ulice. Tvářil se tak vážně, jako by řešil otázku zániku světa nebo jeho spasení, tedy tajuplné otázky, které zaměstnávaly jeho mysl.

Několik kroků odtud dováděli tři malí otrhánci a chovali se tak rozpustile a hlučně, jako by náměstí patřilo jen jim. Hulákali a výskali a křičeli a házeli po sobě pískové koule smočené v bahně, bez ohledu na kolemjdoucí, bez ohledu na Jakuba Fröhlicha, který mohl zasáhnout, dosud však mlčel a jen se na ně díval.

Tři kluci, dva z nich dvojčata naoko k nerozeznání, v zalátaných košilkách a roztrhaných krátkých kalhotách, už předtím upoutali Jakubovu pozornost. Ani loni neminul den, aby nezakroužili kolem jeho melounového pultu jako tři hladové včely, přitahováni červenou dužinou sladkého melounu. Jakub je neodháněl, naopak dělal vše, aby získal jejich důvěru, a také ji získal.

Sám Pánbůh je Jakubovi svědkem, že nejen meloun, ale i vlastní duši by rozkrájel, kdyby těm třem malým mohl poskytnout aspoň několik málo kapek znalosti Písma, znalosti, které zanedbaným dětem jejich vlastní táta neposkytl. Budiž požehnána památka jejich otce Emanuela! Tak hezké, tak libozvučné jméno měl: Emanu – Él – Bůh s námi! Ale Pánaboha ten neznaboh neuznával. Ve jménu ho nosil, ale v srdci ne, kéž je mu země lehká. V bezbožnosti žil, v bezbožnosti odešel, v neznalosti a pustotě rostli i jeho synové, tři děti ulice.

Jakub Fröhlich se jich už dříve ujal, a věděl jak. Nebyl tak zbrklý, aby je hned na začátku zahrnul plnými džbány učenosti. Začal opatrně a pomalu, neboť by nebylo nic horšího, než kdyby se mu rozprchli jako vrabci na střeše, po nichž hodil kamínkem.

„Zdalipak víte, hoši,“ zeptal se jich jednou hlasem vemlouvavým a zpěvavým, „zdalipak víte, proč se Hospodin objevil Mojžíšovi ve křoví, když tak mohl učinit v zahradě, na louce nebo v sadě? Proč, ptám se vás,“ pokračoval Jakub Fröhlich nad otevřenou knihou, lehce komíhaje velice hubeným tělem, „proč, ptám se vás, se potřeboval Hospodin objevit Mojžíšovi zrovna v horké, sluncem vyprahlé písčité poušti, v pichlavém křoví, které se vznítilo plamenem a hořelo a hořelo a zázrakem neshořelo, když se mu mohl objevit, dejme tomu, na trávníku, v sadě nebo v záhonu uprostřed růží?“

Tři malí bosáčkové seděli nepohnutě a tiše jako tři pěnové bublinky. Na krátkém lehátku z plochých desek seděli a vzhlíželi k mucholapkám, k tenkým, lepkavým pásům papíru, které visely se stropu. Na žlutém papírovém vnadidle se černaly mušky, které se na lepkavý pás přilepily a už se ani nepohnuly; byly mrtvé. Jiné se průsvitnými křídly přichytily teprve před chvílí a bylo vidět, jak kmitají ve vzduchu nožičkami. A v tom tichu po otázce bylo slyšet, jak vytrvale a urputně bzučí.

„No, kdo z vás by chtěl na tuto otázku odpovědět? Snad ty, Franči, nebo ty, Silvestře?“ vybízel kluky jednoho po druhém Jakub Fröhlich, který dělal tuto bohulibou práci dobrovolného učitele, když zrovna neměl zákazníka v boudě. Bylo to zjara, hned poté, co se jich ujal.

Nyní, v období odcházejícího léta a zralých melounů, to bylo jiné; kluci už leccos uměli, a někdy se dokonce stalo, že jejich otázky nebraly konce. V takových chvílích blaženosti krmil Jakub Fröhlich hladová ústa tří malých bratrů melounem a suchými švestkami a tři méně hladové duše úryvky z Písma, jež považoval za nezbytné.

„Kdopak z vás tří ví, kdy, ve které chvíli zavládlo na světě největší ticho? Ticho, jež se jmenovalo dumijáh, ticho, které se chvělo radostí a vzrušením, jak jen se umí chvět nedočkavé srdce lidské, a současně se třáslo strachem, jakým se dovedou třást jen lidská kolena?“ zeptal se v poetickém ladění a zvýšeným hlasem Jakub Fröhlich, „nu, kdopak z vás to ví?“ Chtěl slyšet o tom, jak dítky izraelské přijaly Desatero na úpatí hory Sinaj, a jeho duše se nadýmala hrdostí, když pak tři kluci sborově odrecitovali Desatero zpaměti. Tuto látku zvládli už začátkem léta.

Nyní, když se spustil liják a vítr otřásl boudou z dřevěných prken, napadlo Jakuba, že by si mohli zopakovat vyprávění o potopě, o Noemovi a duze, která byla znamením božího příslibu, že už nikdy žádnou potopu na lidstvo nesešle. A jen jakoby mimochodem zeptal se ještě kluků, kteří se nemohli dočkat, až bouřka pomine, zda vědí, co bylo na světě, když svět ještě nebyl stvořen.

Rozesmáli se vesele; prý jak mohlo být něco na světě, když svět ještě nebyl stvořen.

„To je právě velký omyl,“ zvedl Jakub hubený prst a chtěl jim říci, že už před Stvořením vzniklo z vůle boží sedm věcí v obrysech, jako například Starý zákon v obrysech a svaté město Jeruzalém v obrysech, ale tuto myšlenku nedovedl do konce, neboť vzduch za oknem se náhle prosvětlil.

Přestalo pršet a kluci, jako by do nich střelil, vylítli z boudy. Už je nic nemohlo zadržet. Přeskakovali pramínky a brouzdali se v loužích, hulákali a výskali a házeli po sobě pískové koule smočené v bahně, bez ohledu na Jakuba Fröhlicha, který se díval, jak dovádějí, a čekal, až se umoudří a vrátí se k němu: ale nevrátili se.

Slunce jako obrovitý rudý meloun se vylouplo z mračen divoce unášených větrem a ozářilo náměstí pronikavým světlem. Komíny na chalupách prokoukly do červena, firemní tabule obchodů zbělely a černý asfaltový chodník, dosud mokrý, se zaleskl jako zrcadlo. Někde na východním horizontu se objevilo něco, čemu nebylo možno odolat…

„Kam utíkáte?“ zvolal Jakub na tři kluky.

„Chytit duhu,“ křikl Franči v běhu a už se ani neohlédli. Byly totiž některé věci, o nichž neměl Jakub ani tušení, zato o nich věděli oni tři. Třeba věděli o tom, jak a kde se dá chytit duha. Je to v podstatě velice jednoduché. Stačí včas doběhnout k řece, z níž se duha napájí. Každá duha se musí hned po narození především napít; ovšem ne každé se to povede. Záleží na tom, jak je duha veliká a jak je klenutá. Když není dost veliká a klenutá, zajde jako dítě, které se narodí slabé a neumí se pořádně nasát mateřského mléka. Není pravda, že duhu na nebi malují andělé cípy svých křídel, tedy sedm andělů, z nichž každý maluje jinou barvou, jako není pravda ani to, že děti na svět přinášejí čápi. Duhy se rodí z bouřek a každá správná bouřka má v břiše každé léto jednu duhu, a může mít v břiše i dvě duhy, a pak jsou ty duhy dvojčaty zrovna tak, jako jsou dvojčata Augustin a Silvestr. Když je ale duha moc malá a slabá a nestačí se svými ústy sklonit až k hladině a napít se hned po svém narození, pak zemře, zachází žízní, neboť duha se rodí zrovna tak žíznivá jako novorozeně. Nejlépe se ovšem duha chytá hned po bouřce, jakmile hromy ztichnou a blesky zhasnou, a to v místech, kde nejsou lidé. Duhy jsou stydlivé a také jsou bázlivé a mají rády ticho. Tam, kde je hluk, dlouho nevydrží. Ten, komu se povede dotknout duhy, ten má po starostech, neboť duha přináší štěstí a peníze. Kdyby získali peníze, nemusela by máma chodit prát a uklízet po domácnostech, neodcházela by za svítání a nevracela by se tak pozdě v noci a někdy by jim mohla koupit košile a snad i sandálky…

Klusem a zkratkou dostali se kluci k Sandriku. Sandrik je holý kopec hned za městem. Je osamocený jako palec a kulatý jako mlynářovo břicho. Pod Sandrikem teče řeka Ciroka. Sem se chodí duhy napít, to je jisté. Teď to mohli vidět na vlastní oči, měli řeku na dosah a nad ní se klenula obrovitá duha krásných, výrazných, sytých barev. Už jenom úzké, černé, neorané pole je od ní oddělovalo, a ještě nazelenalý močál s vysokým rákosím, který museli obejít, aby se dostali přes další úzký pruh pole k vrboví lemujícímu řeku. A právě ten močál je trochu zdržel.

Udýchaní doběhli na místo, ale to už slunce zašlo za mračna a nebe se opět ošklivě zamračilo. Duha byla pryč. Začalo krápat.

„Pojďme do vody!“ vyzval Franči své bratry dvojčata a spustil kalhoty.

I Silvestr s Augustinem pohodili košilky u starého dubu s okoralou a vyklovanou kůrou a všichni tři skočili nazí do řeky. Dali se unášet bystrým proudem, křičeli a výskali radostí a vůbec nepostřehli, že vzduch zchladl. Začaly padat kroupy. Nejdřív se tomu smáli a jásali nadšením: „Kroupy! Kroupy! Kroupy!“ Nadšení je však brzy přešlo. Voda jim už nepřipadala tak teplá, kroupy byly stále větší a větší, tloukly je do hlavy a do zad. Ve vodě to bylo k nesnesení, na břehu pod ochranou košatého dubu o něco lepší. Zsinalí se klepali zimou. Oblékli se mlčky a rychle, a když krupobití přestalo, vydali se zpět a vrátili se na náměstí současně se západem slunce.

Jakub Fröhlich stál u zdi, jako by jí něco šeptal. Ani se k nim nepootočil, když vešli do boudy. Stál rovně, oči přimhouřené, a modlil se. Večerní modlitbu znal zpaměti. Už chtěli odejít.

„Jak jste se měli?“ zeptal se náhle Jakub.

Culili se, celí zkřehlí, provinile mlčeli.

„Duhu jste chytili?“ vyzvídal Jakub a podělil je mrkví a sušenými švestkami.

„Přišli jsme pozdě, už byla pryč – duha,“ řekl Franči, který byl nejstarší, a spolkl švestku i s peckou. „Škoda,“ řekl ještě, „mohli jsme zbohatnout, mohli jsme mít peníze.“

„Peníze? Peníze nejsou všechno. Zbohatnout?“ Jakub Fröhlich se upřímně podivil. Zrovna se chtěl vyklonit oknem, aby pověsil na skobu vnější zdi karbidovou lampu. Jinak by neměl přehled o tom, co se děje s kopcem melounů, který se nedá každou noc přenášet do boudy. Teď, když se dověděl, že je možno zbohatnout dotekem duhy, trochu se zarazil.

„A ohnivý zámek, holoubkové, byste nechtěli?“

„Ano, ano,“ křičeli nadšeně.

„Byli už chytráci i před vámi, kteří se pokusili chytit duhu, a zapomněli na její boží krásu,“ pravil Jakub Fröhlich už klidněji a pokračoval: „Já nevím, až budete větší, přijde nějaký učitel a bude vás chtít vyvést z nevědomostí. Bude vám vykládat, že duha je přírodní jev a že duha je rozklad barev světla v dešťových kapkách, ale ať vám vysvětlí, chytrák, co je to světlo, ne-li boží dar? Co jsou to barvy? Co jsou to kapky? Tak co, poběžíte příště chytat duhu?“

„Ano,“ odpověděli, jako by ho vůbec neslyšeli.

„A když chytíme duhu, budeme bohatí,“ řekl Franči.

„Bohatí, bohatí, bohatí,“ skandovali sborově všichni tři a čelo Jakuba Fröhlicha se na okamžik zakabonilo.

Když už je řeč o koních

Místní lékárník Ďarmaty mi nasypal bílý prášek do modré obálky a poradil mi:

„Chajime, tento prášek zamícháš do vlažného heřmánkového odvaru a necháš odvar odstát. Pamatuj si, do vlažného, a ne do horkého, jinak by si mohla kobyla hubu opařit, nemluvě o tom, že by se ho ani nedotkla.“

Nu, mám už takovou povahu, že když mi někdo řekne hezké slovo, je mi, jako by brnkl na jednu z mých nejcitlivějších strun. Nebyl bych to ani já, Chajim Mendel Gold, kdybych na sebe neprozradil všechno, co o sobě vím, ale raději posuďte sami. Lékárník nechtěl za prášek nic a jeho slovo jako kouzelná píseň opojilo mou duši novými nadějemi. Tak hezky mi bylo, když jsem s práškem v kapse doběhl domů.

„Hano, kde jsi, Haničko, pojď honem, budeme vařit heřmánek, postav vodu na kamna,“ volal jsem na svou malou dcerku.

Všechno jsme podle receptu udělali, vodu svařili, heřmánek připravili, lék namíchali, zbývalo pouze vzít kbelík s lékem a sestoupit do stáje. Na prkennou stáj jsem neměl peníze, na zděnou už vůbec ne, a zima byla krutá. Sklep se mi zdál vykoupením. Hliněný sklep s nepříliš vysokým vchodem a širokými schody. Jářku, zaplaťpánbůh, lepší v zimě hliněný sklep než dvůr se širokým nebem. Kobylka byla tenkrát mladá, čilá, a jak se při tom sestupování a vystupování schůdky producírovala a zadkem všelijak pohazovala, nazvali ji sousedé Frajlou. To bylo před mnoha lety, ale jméno jí zůstalo. Je úplně jedno, povídám, jak se zvíře jmenuje, hlavní, když má jméno, protože co má duši, tomu přísluší jméno.

„Frajlo,“ povídám, „pan lékárník ti posílá lék, vynikající, zázračný, lahodný lék, takový, že ti postačí několik málo doušků a opět se postavíš na nohy a budeš zdráva jako tenkrát, když jsi prvně sestoupila sem, do sklepa. Tak co, nevěříš mi snad? Na, podívej se, staroušku,“ tak hezky ji přemlouvám, a ona nic. Podkládám jí kbelík pod hubu, chci jí pomoci, zvedám kbelík výš a zase ho podkládám, ale ona nic.

Moje radost se vytrácí. Frajla leží, těžce oddychuje, oči má vytřeštěné. Joj, bezhlesně se zvíře se světem loučí. Ještě jednou se vzepřela, až jí škublo mezi žebry. Přece jen si lokla, ale medicína s bublinkami jí z huby vytekla. I s duší.

A tak jsem se toulal bez koně, jen bič mi zůstal. Co s ním? Ale nezoufal jsem si, kdepak, na zoufalství našinec nemá čas. Nevyhynuli ještě dobří lidé na tom světě, byl jsem si jist. A to mě zachránilo. Přišel nový den a radostná píseň opět opojila mou duši novými nadějemi. Pán, co vystoupil z vlaku, byl oblečený jako hrabě. Vázanka na místě, puky na kalhotách rovné jako zpod rukou žehliče, zkrátka jako kdyby ani nebyl všední den, ale svátek. Odnesl jsem mu dva kufry (málem jsem se pod nimi přetrhl) z nádraží do hotelu. Už jsem se s ním chtěl rozloučit a popřát mu štěstíčko, ale on mě tak hned nepustil. Chtěl vědět, jak se jmenuji, a velice se podivoval, že mám dvě jména, Chajim a Mendel, a chtěl vědět, co znamená Chajim; já mu řekl, že je to hebrejsky život a že Chajimem mě nazvali po nebohém otcově otci, ať je mu země lehká, a Mendlem mě nazvali po mámině otci, buď sláva jeho světlé památce. Pořád se se mnou nechtěl rozloučit. Chtěl vědět další a další podrobnosti o mém životě a rodině, až se mi samotnému z toho hlava tak zamotala, že jsem nevěděl, zda se mi to všechno v tom malém hotelovém pokojíku zdá, nebo zda je to pravda. Jako by vše už tady jednou bylo a já věděl, co bude následovat. I ta jeho kulatá tvář mi připadala najednou důvěrně známá, i s pohyby rukou jako bych se už kdysi setkal. A tak jsem se ani nepodivil, když mi věnoval los. „Na tento los ještě nikdo neprohrál,“ a já věděl předem, že mi to řekne. „Tento los je jako státní dlužní úpis, na tento los se toliko vyhrává,“ řekl ještě, ale neřekl mi nic nového. „Hrál jsi už někdy na los Čento?“ „Nikdy,“ povídám, jen název losu byl jiný, než jsem myslel, že bude. Jinak jsem nebyl překvapen ani šestákem, který mi vmáčkl do ruky; řekl ještě, abych ho prý už nezdržoval, že nejsem jeho typ, že mu vadí moje kozí bradka a kromě toho že má hodně práce.

Ten večer se Hana, moje malá dcerka, dožadovala svého práva neodbytněji než jindy. „Otče, dej mi najíst!“ Jíst, jíst, hlad, hlad, nebyla k utišení.

„Hanko, hlavičko moje kučeravá, zdalipak víš, co koupí otec už za týden? A možná o tři dny dřív než za týden? Koně koupím. Nového koně na trhu koupím. Když bude kůň, bude mrkev a bude koláč s hrozinkami. Takového koně koupím, jakého svět dosud neviděl. Poběží koník klip-klop, zazvoní podkovy a my vzlétneme v kočáru, v zlatém kočáru ty a já, poletíme nad promenádou a všichni lidé nás uvidí. Nejdřív nás nepoznají, ale Jékel, náš soused, zvolá: „Lidé boží, víte, kdo se to vznáší nad našimi hlavami v zlatém kočáře? Vždyť je to Chajim Mendel Gold a jeho dcera Hana. Nastane zmatek a tlačenice, hrdla se sevřou údivem a oněmí. Prrr, tátoši můj vraný, zlatem okovaný, prrr! vzkřiknu do modrého povětří, do bílých beránků; všichni na korze budou ještě chvíli němí, ale pak, jako když po blesku udeří hrom, zaburácejí lidé a zavolají…“

„Otče, pověz, jsi ty kouzelník?“

„Nejsem kouzelník, proč?“

„Když nejsi kouzelník, tak sis to všechno vymyslel.“

Mohl jsem se dát usvědčit dítětem?

„Tady máš, hlavo tvrdá, zarputilá a nevěřící, tady jsou mé tajemné čáry! Aby sis nemyslela, že před tebou něco zatajuji, podívej se, tady v tom je moje kouzelná moc.“

Zašermoval jsem jí fialovým papírkem před nosem:

„Víš, co je to los? Máš ty tušení, co je to los Čento? Na tento los ještě nikdo neprohrál. Na tento los se jenom vyhrává. Vidíš ten papír potištěný písmenky a ozdobený obrázky? Koukni, na, tady v pravém rohu, jak sama vidíš, je namalovaný koláč s rozinkami a hned vedle je kaše politá máslem a hned za ní mísa se slepičí polévkou…“

„Jak poznáš, že je to slepičí polévka?“

„Podle vůně, holčičko, podle lahodné vůně.“

„Tak víš co, dej mi brambor. Bramboru chci, vařenou bramboru, bramboru.“

„Dost! Ticho, nechci nic slyšet, tu máš bramboru, jen nebuď už tak malověrná.“

Spolkla bramboru, dal jsem jí druhou, spolkla ji, dal jsem jí ještě jednu, ale než ji spolkla, podřepl jsem a vyskočil a ještě jednou povyskočil, zatleskal, zazpíval: „Bude dobře, bude dobře, moje nota, naše nota, tralala-tralala.“ Zařádili jsme si, zazpívali, až jsme se unavili.

Představte si, ráno, jakoby mým snem omámena, vyburcovala Hanka sousedy a sousedky ze dvora a okolí: Broňu a Heňu, Stelu a Helu, Dinu a Mínu, Jékla i Beriše, Blaua i Farkaše. „Otec vyhrál v loterii, otec vyhrál peníze! Otec vyhrál na los, otec vyhrál majetek!“ A že i mně bylo příjemné takovému bláhovému snu uvěřit, mžoural jsem do ranního slunce opřený o zeď, a jak šli lidé kolem a vyptávali se, tvářil jsem se tajuplně a odpovídal pouze mrknutím oka a koutkem úst. Usmíval jsem se záhadně, neboť když už mám peníze v kapse, nemusím hned vykřikovat své bohatství do světa; ani do důstojnosti jsem se moc nutit nemusel. O čem jsem pomlčel sám, o to se postarali sousedé. Zapřísahali se, že to mají z první ruky, že to vše viděli na vlastní oči, posla z banky i hotovost, vymýšleli, přidávali a měli jste vidět tu melu.

V pátek odpoledne na cestě do lázně setkal jsem se s Kraftem.

„Doufám, že nepohrdnete šňupečkem tabáku?“ Takhle s úctou se mnou promluvil krejčík. Nabral jsem si z té panské dobroty, strčil do jedné nosní dírky, do druhé, dech zadržel, háááp-čííí. Zatroubil jsem vesele, jako když na roh zahoukáš, svět se mnou radostně povyskočil, háááp-čííí, v krejčíkově úsměvu spatřil jsem svůj vlastní úsměv a v dobré pohodě jsme sestoupili po schodech do lázně.

„Prosím, pane Golde, račte napřed,“ vybídl mě.

„Ne ne, já jsem mladší, račte napřed vy, pane Krafte.“

Vždyť znáte ty panské moresy. Viděl jsem a cítil, jak ti tam dole, v bazénku, mě omakávají pohledy jako dlaň, všichni, jako by zavětřili vzácného hosta.

„Ta lázeň, bratříčkové, se mi dnes jaksi nezdá, není dost teplá, nemyslíte?“ řekl jsem jako znalec, jemuž je dovoleno říci své mínění nahlas, a uvedl jsem svým pokoušením chudinu do rozpaků.

Voda, voda, ta hříšná, přilnavá, teplá voda to asi zavinila, ta hebká pára, která mi všechnu ostýchavost smyla z jazyka. Přáli si to, viděl jsem, že všichni v lázni si přejí oslnit se mým vlastním falešným sluncem, a tak jsem jim to dopřál a vyprávěl jim o svém velikém štěstí, o nečekané výhře.

Věřte nebo ne, jejich otázky i mé odpovědi se mi v té chvíli zdály pravdou; má píseň o bohatství obloudila nejen je, ale i mne samotného, a vynesla mě vysoko, do jakési netušené velebnosti. A teď jsem hleděl dolů do mikve na své bratry, nahaté, hubené, chlupaté, snad jen tou trochou tepla zahřáté, co z mé klamné písně vyzařovalo. Ta dumka ošidná mi náhle křídla svázala, proměnil jsem se v olověného ptáka a plácl jsem oběma rukama do vody. Nohy se mi podlomily, a nebýt lázeňského, který mě vytáhl z vody, nevím, co by se bylo stalo.

„Lidé boží,“ povídám, „dost už hloupostí, nevěřte, že jsem vyhrál v loterii, nic jsem nevyhrál. To vy sami jste si vše vymysleli.“ Čím víc jsem je přesvědčoval, myslím Broňu i Heňu, Stelu i Helu, Dinu i Mínu, Jékla i Beriše, Blaua i Farkaše, tím méně mi věřili. V úterý jsem zašel do galanterního obchodu, chtěl jsem si koupit knoflík na vestu.

Ujal se mě sám pan Stark, vyholený a navoňavkovaný; dva tovaryši a jeden učeň stáli v pozoru, čekali na příkazy. Prý nejdřív abych se rozhlédl, trochu si oddechl, nemusím prý spěchat, že pro mne mají času dost a že na mne už čekali. Mohou mi nabídnout to nejvybranější zboží, samý import, a že mi připravili, když dovolím, malé pohoštění. Knoflík chci, a ne pohoštění. V pořádku, v pořádku, chlácholili mě a utěšovali, k slovu nepřipustili. Jejich řeči a krabice se mi začaly před zrakem míhat, všechna ta hedvábná nádhera, kalhoty a klobouky, košile a střevíce, lesk a zrcadla, všechno to pohádkové textilní a kožené bohatství mou píseň naladilo v žertovnou tóninu. Už jsem se nebránil a oni jen pane Golde sem a pane Golde tam, moučníky mě hostili, lichotkami zahrnuli, a zda budu chtít kávičku s mlékem nebo bez, doutník mi připálili a hlavně štamprlata voňavé slivovice nalévali. A já se nenechal prosit. Pil jsem a pil a pil, až se mi hlava zamotala. Podepřeli mne, chytili za lokty a vedli k velikému koženému křeslu.

„Račte se posadit, pane Golde, tohle kožené křeslo tady jsme pro vás připravili.“

„Pro mě? Hrom do vás, vy filutové protřelí!“ Sáhl jsem do záňadří a vytáhl náprsní tašku. „Posaď se, peněženko! Tobě úctu vzdávají, a ne mně. No posaď se!“ Hodil jsem peněženku do křesla, špinavou, starou, ošoupanou šrajtofli. Ojoj, sklenička mi dočista hlavu zmátla, hned se směju, hned pláču, peněženka se otevřela, souchotě odhalila, mou bídu, jejich klam.

Komedianti

Maringotka jako čiperná kačena se houpavě rozběhla k východnímu obzoru. S pocitem uvolnění prožívala rodina jednu ze vzácných chvil pohody. Na těchto úmorných cestách zaprášenými silnicemi se vyprošťovala s každou změnou z jednotvárnosti. Od severu vanul osvěžující vítr. Po mnoha týdnech mohli doufat, že konečně sprchne.

Děti v oknech maringotky mávaly lidem na polích i vozkům, kteří je míjeli. Jen zřídka zahřmělo po silnici motorové vozidlo. Pak stačilo, když Ital na kozlíku s převázaným šátkem na hlavě přitáhl otěže. Klisna s klapkami na očích dělala, že si ničeho nevšímá, že v těchto chvílích, kdy se přibližují k cíli cesty, je povznesena nad takové malichernosti, jako je hukot projíždějících motorů.

V bezstarostné radosti si děti ani nevšimly, v kterém okamžiku se jakoby ze zálohy vyvalila černá mračna zpod obzoru. Ve větru, který sílil každým okamžikem, si podala oblaka ruce, obelstila slunce a v nestřeženém okamžiku je zaclonila.

Jenom horizont na východě, kam směřovali, svítil pořád modravou září. „Vijó!“ Lehkými šlehy biče pobízel Ital kobylu. „To se ti tancuje, mrško, viď, když máš čerstvou manikúru?“ Pořád tentýž hřejivý pocit, jaký opanuje člověka, když mu někdo udělá něco nečekaně hezkého. Vesnický kovář je sice škádlil, říkal: „Kampak harcujete, komedianti?“ nebo také: „S tou kobylou to daleko nedotáhnete,“ ale myslel to s nimi dobře. Klisna opravdu jako by ztrácela rovnováhu. Stála na silnici nešikovně. V něčem připomínala velikou kočku nahrbenou strachy. „Copak nevidíš, že má kopyta nadranc?“ smál se kovář. Nezůstalo pouze u slov. Kovář se ujal nejenom kobyly.

Vítr rozhoupával hladinu obilí do veselého vlnobití. Když byl Ital malý, vnímal tento houpavý tanec větru jako zázrak. Vítr přece žádné nohy nemá. A just je musí mít! A hodně noh, když zabírá a objímá tak široký prostor polí a pořád ve stejném rytmu běží v nových a nových vlnách po špičkách klasů od silnice až na druhý konec, tam, kde se zvedají zalesněné kopce.

Stříšky vrchů se zahalily do mračen. Tam snad už prší. Jako kluk nejednou pozoroval černá oblaka, jak pořád číhala nad špičkami vysokánských kopců. Někdy se převalovala líně a neškodně, ale bylo zle, když se rozzuřil vichr. Nafukovala se, prskala zlobou, chrlila oheň a hrůzu. V divoké plavbě sestupovala oblaka níž a níž k zemi, až nebylo vidět kopce ani horizont, ani stráně, ani louky. Jen bílé cáry mlhy poletovaly splašeně z místa na místo jako nepokojné terče blesků, které začínaly rozsvěcovat oblohu na všech stranách.

Na maringotku se snesla tma. Kapka deště se rozplácla na Italově tváři. Vichr mu málem vyrval bič z rukou. Ale jelo se dál. Krok za krokem, stále vpřed. Mladé topoly podél cesty se svíjejí v bocích jako čarodějné tanečnice. A praskání ve větvích se slévá se suchým rachotem hromů, které jako kdyby se kutálely po obloze současně všemi směry. Karmelina se jistě dívá oknem do zšeřelé přírody. Jednou mu žena vyprávěla o tom, jak odjakživa zbožňuje bouři. Bouři a tanec. Ale nebyla to pouze slova. Jen jednou ji viděl tancovat. Jednou večer u ohně se dala uchvátit rytmem tance. Za svítání se pak snažil oživit ten obraz noci, jako by to byl jenom sen. Připadala Antoniovi mrzutá. Tak podivně se bránila od samého začátku jeho pohledům a dotykům. Směl ji obejmout, žít s ní jako s vlastní ženou, směl se k ní přiblížit, kdy chtěl, ale ne, jak chtěl, ne více, než si zamanula, že je hezké. Nechápal její chování. Sotva se jí dotkl, svinula se do klubka, jakoby vystrašená jeho přítomností. Chovala se plaše a bázlivě a hned zas útočně. A vzápětí ho s pokorou odprošovala. A zničehonic začala naříkat na bolest v hrudníku. „Ne, to nic není, opravdu, nic to není,“ říkala najednou. Toužil aspoň po plamínku svíčky. Ještě se před ním ani jednou zcela neodhalila. A přece musí být krásná, nemá se za co stydět. Naopak. „Muž nesmí vidět ženu, jak ji Bůh stvořil,“ říkala. „Po čem bys pak toužil?“ Tato dosud nepřeklenutelná mezera rozpalovala jeho obrazotvornost tím prudčeji, čím více se přibližovala k cíli této cesty. Slíbila, že potom bude jiná, ať je trpělivý, že zcela jistě bude jiná. Ale kdo ví, zda na druhém konci zrovna této cesty není někdo, kdo všechno tohle Karmelino chování má na svědomí?

Bílý oheň blesku rozčísl mračna, prosvětlil topoly a ti v maringotce by přísahali, že blesk prolétl podlahou. Pořád ještě jeli. Děti se choulily v rohu palandy. S tváří na okně zírala Karmelina do ztemnělé přírody. Kovář, když vyjeli z vesnice, je upozornil na blížící se bouři. „Jen abyste nezmokli,“ volal za nimi. Zvláštní člověk. „Natrhejte si z hrušek do sytosti,“ řekl. Pohostil je jídlem a pitím. Říkal, že je sám, pořád sám. Celý život sám. Že má povahu po otci. Ani otec nenechal projít poutníka, ať už našince, nebo cizího, aniž ho pozval do chalupy. „Poutníci přinášejí štěstí. Taková je pověra,“ řekl kovář. Nebylo znát, kdy se šklebí a kdy to myslí vážně. Půlku tváře měl zohyzděnou plamenem nebo jiným zraněním, levé víčko pořád napůl sklopené. Mazlil se s dětmi. Dal si práci s kobylou, znamenitě ji okoval, a jak levně. Pořád jako by přemýšlel, čím jim způsobí radost. Antonio si po obědě udělal pohodlí, vyspal se v řídkém stínu jabloně. Karmelina zůstala s kovářem sama.

Bylo znát, že se kovář do něčeho nutí. Snad chtěl říci něco docela jiného. Pak to vše obrátil v žert o žárlivosti, který ani nemusel být žertem. Dal si číst z ruky. Karmelina neumí číst osudy z rukou. „To nevadí,“ řekl, „jen se mi do té ruky podívej. Co povíš, to bude pravda. Já chci, aby to byla pravda, co povíš.“ Poklekla a váhavě uchopila mocnou ruku. Pořád nic neříkala. Jen hleděla do vrásčité dlaně znetvořené mozoly a dehtem. „Proč se mě štítíš?“ řekl. Než vypravila ze sebe slova, zmizel v dílně.

Loudavě, jako by před každým krokem musela ohmatat tmu na silnici, pokračovala maringotka v cestě. Nad zšeřelou přírodou, zmítající se v bouřce, visel déšť. Karmelina se otřásla v ramenou. Gestem náhlého rozhodnutí shodila blůzku i košili. Obnažena do půl těla, neotočila se k dětem na palandě, nýbrž otevřela okno a vystrčila hlavu a hruď do bouře. Vdechla prudce tu pronikavou vůni zvlhlého povětří a zeleně. Je to báječné, když se příroda koupe. Když stébla a klasy ve větrném tanci střásají ze sebe prach včerejška a větve v divokém komíhání ožívají dychtivou touhou urvat pro sebe co nejvíce pročištěného vzduchu.

Leje. Karmelina zkříží ruce na prsou, a aniž se otočí k dětem, povídá:

„V šuplíku je svíčka, Rosano. Slyšíš, Rosano, vždyť je tady tma jak ve sklepě.“

Aby v ní dříve nevybledla touha postavit se před zrcadlo, opakovala podrážděněji:

„Rosano, pospěš si, prosím tě. Zapal svíčku. Neslyšíš?“ S napětím stanula před oblým zrcadlem.

Vítr zalomcoval plechovou stříškou maringotky. S ohlušujícím třeskotem zarachotil hrom. Děti na palandě ztichly. Rodrigo v košilce zíral do bouře s očima dokořán. Je to tak, jak to říkává táta: „Když se Pánbíček zlobí na lidi, práská ohnivým bičem po nebesích.“

Otevřela se dvířka. Na pozadí blesky prosvětlené oblohy vypadal Antonio v tom prvním okamžiku překvapení jako zrozpačitělý bohatýr. Prvně spatřil takto svou novou ženu a ona necouvla.

„Prší,“ řekl. „Leje jako z konve.“ Zůstal na prahu a shodil si kápi z hlavy. „Prokletá práce!“ Byl celý promočený.

Karmelina se protáhla kolem bedny s ocelovými tyčemi a jinými rekvizitami. Beze spěchu a s těžce zdolávaným neklidem vzala si na nahé tělo svetr.

„Nebýt bouře, jsme na místě,“ řekl muž. Už to nemůže být daleko, to městečko pod Vihorlatem. Nemáš něco na zub, Karmelino?“

Do maringotky vnikl štěkot. Psa uvázali vzadu k vozidlu hned poté, co nasedli do maringotky.

„Měli jste ho pustit dovnitř,“ řekl Antonio. „Ne! Teď ne!“ křikl, když Rosana náhle otevřela dveře. Vpustila psa. Natřásl se vesele, rozprskl vodu na všechny strany. Děti výskaly radostí.

„Mám ti namazat chleba se sádlem?“ zeptala se žena.

Bělavý oheň blesku proletěl křížem maringotkou. Plamínek svíčky se zachvěl a zhasl.

„Bůh nás uchovej od všeho zlého.“ Karmelina se požehnala.

„Uhodilo někde docela blízko,“ ozval se Antonio do suchého rachotu. „Nebrečte, děti, už je po všem. To byl nejmocnější hrom, všichni jeho mladší bratři budou čím dál tím chudokrevnější a pak zas bude svítit slunce. Co je?“ zeptal se vyděšeně a vdechl hluboce široko otevřeným chřípím.

Pach síry jako by se smísil s pachem škvařící se kůže.

Pes se se štěkotem vrhl ke dveřím. Všichni za ním.

V šerém lijáku jako by spatřili přízrak. Roztažená kopyta kobyly trčela vzhůru k padajícím proudům.

Jeho kobyla

1

Díval se za odcházejícím tělnatým kupcem v holínkách; díval se za ním tak dlouho, dokud kupec nezmizel za ohradou ze ztrouchnivělých prken, dokud nesplynul v drobném mrholení s živými těly hemžících se sedláků, honáků a koní.

Také se doslechl o tom, že kupec v tmavohnědých holínkách nakupuje pro vojsko a že platí za koně ze všech překupníků nejlépe. Teď tomu však už nevěřil. Omotával si provaz kolem dlaně tak pevně, až mu na ní naběhly žíly, a přitáhl Bertu blíže k sobě. Posílal kupce do horoucích pekel a zatracoval celý ten hlučný koňský trh, od něhož si tolik sliboval. Jeho pohled se vpil do hebké srsti protáhlé hlavy zvířete. Bertino masité chřípí se zachvělo. Kobyla zavětřila nepohodu a stařecky zaržála. Nikdo o ni neprojevil zájem a Vinco si pomyslil, že se vlastně nic nestane, neprodá-li ji. Se stoupající bezradností však cítil, že se mu tady, na otevřeném širém prostranství koňského trhu, postavila do cesty propast, kterou jen tak nepřeklene. Nevěděl, co udělá. Ani dnes ráno, když za svítání opouštěl svou vesnici pod Vihorlatem a vedl svou kobylu pustými polními cestami do města na trh, nebyl si jist svým záměrem prodat ji. Ale musel, nemohl jinak. Po kruté minulé zimě byl letní žár tak nemilosrdný, že na troud vysušil trávu a spálil úrodu. Ani bohatším sedlákům se nedostávalo krmení pro dobytek. Musel se pokusit prodat svou kobylu. Nemohl jinak, třebaže leccos už slyšel o tom, že cena koní směšně poklesla. S temným pocitem, který ho pohlcoval jako soumrak nečekané bouřky, zneklidněl Vinco představou, že mu kupec svou pohrdlivou nabídkou vlastně vtiskl do ruky žebráckou hůl.

Kobyla provinile ohnula dlouhou šíji a Vinco ucítil na krku teplý dech její vlhké tlamy. Mít tak po ruce sekeru! Tady na místě by s ní skoncoval. Upřeně se podíval na zátylek opelichané koňské lebky, na uzounký zarostlý pruh mezi neklidně stříhajícíma ušima. Stačil by docela slabounký úder, aby se toto stvoření, s nímž si v této chvíli neuměl poradit, zhroutilo s podlomenými koleny. Co by si však počal dál? Ještě není tak dávno, co mu pomáhala při svážení dříví z lesa. Pila však práci zastavila, dělníky propustila. Do vesnic na úpatí vyhaslé sopky Vihorlatu zavítal hlad. Přikrčené chalupy slaměných střech jako by se scvrkly ještě více.

Vinco se vyhnul krotkému pohledu zvířete. Zneklidnil ho strach, který z něho vyšlehl. Vtom ho napadlo: nechá kobylu tady na koňském trhu. Než by ji měl prodat překupníkovi za směšnou cenu několika mizerných korun, to ji raději ponechá napospas náhodě. Snad se jí někdo ujme.

V chůzi si Vinco odmotal provaz z dlaně. Proč, k čertu, přivázal kobylu na tak dlouhý provaz? Všechno ho dráždilo. I to, že Berta zůstala na místě, že se ani nepohnula. Vinco se neohlédl, nechtěl ji vidět. Vzdálil se, šel, co noha nohu mine, pomalu vytahoval promočené dřeváky z bláta cesty.

Stín je tichý, nehlučný. To, co šlo za ním, měkce a vlekle čvachtalo v rozdupaném blátě tržiště. Čvach, čvach, čvach. Neklamně poznal rytmus kolébavé chůze své Berty. Byl to rytmus jeho vlastního života. Zlomyslní sousedé si povídali, že se jí podobá i zevnějškem, a hihňali se tomu, hlupáci. Tuhle, když jí u kováře držel přední nohu ohnutou v koleně, změřil si ho v žáru výhně jeden z těch vtipálků a řekl, že prý má zrovna tak velké, krví podlité oči jako Berta. A že i čelist má tak dopředu protáhlou a rozpláclý nos. Nebylo mu tenkrát do řeči. A to, že ho trochu píchalo v boku, připisoval hladu. Teď nevěděl, zda se má ohlédnout, nebo ne. Čvach, čvach, čvach…

Ten kolébavý rytmus znal. Připomněl mu něco. A vzpomínka na ženu se vynořila dříve, než ji stačil potlačit. Šel pomalu a myslel na to, že oči novorozeněte – byl to chlapec – nespatřily svit hvězdnaté noci, který se plaše vkrádal do tmavé světnice. Ze strachu o ženu se utěšoval, že ne z každého semene vzejde plod. Ale pak už nebylo kam je zasít. Žena vykrvácela dřív, než stačila uzřít dítě, v němž už nebylo života. Dlouho se po pohřbu nemohl vzpamatovat. Osamělost byla horší než smrt. Cítil tep krve, ale nevěděl, že žije. Když si koupil Bertu, trochu se vzpamatoval. Síla, která v něm vřela, i mozoly na rukou měly zas svůj smysl. Znamenala pro něho víc než tažné zvíře.

Nemusel se ohlížet, aby se přesvědčil, že jde za ním. Chvíli vychutnával vědomí její odevzdanosti současně se silnou vůní jara, kterou do sebe vdechoval. Byl tak bezradný a prsty se mu křečovitě stáhly. Svíral v pěsti svou představu světa, který se mu postavil do cesty jako vysoká hladká zeď. A zas uslyšel, jak za ním jde kus jeho vlastního života, který ze sebe vyrval násilím, ač nechtěl. Prchal sám před sebou. Svět ho pokořil neštěstím a chudobou a nyní ho sužovala slepá pokora zvířete. Protivila se mu v něm jeho vlastní bezmocnost. Věděl, že ho kůň sleduje krok za krokem a že půjde odevzdaně za ním, i kdyby se šel utopit do blízkého Laborce, v jehož zpěněném korytu už tají zbytky zimy. Stékají proudem a v miliardě neviditelných krůpějí. S voňavým příslibem blízkého jara strhávaly s sebou i chmurné představy, křečovitě sevřené v dlaních. Teď už v nich zůstaly jen hněv a zlost. Vinco se prudce otočil. Kobyla se zastavila těsně za ním a couvla úlekem.

„U sta hromů! Copak si s tebou neporadím? Mrcho prokletá! Chcípni! Ohavo! Flundro! Bestie! Potvoro!“ Téměř nepříčetně tloukl zvíře po hubě, kopal do slabin, uhodil do čelisti a nozder.

Berta, odevzdaná do vůle pána, který jako by ji hladil za věrnost a služby, držela pokorně tělo i hlavu a v křeči sebeovládání, které jí snad dělalo dobře, se šklebila žlutými zuby. Z pootevřené tlamy stékala hustá, lepkavá slina. Vinco nepostřehl chvějící se boky kobyly. Jeho ruce dlouze a vroucně objímaly krk zvířete. Dva kolemjdoucí sedláci ho spatřili, zrovna když odmotával smyčku z Bertiny šíje. Strčil do ní oběma rukama a vzdálil se. Jeden ze sedláků na něho zavolal: „Hej, jen aby ses na té smyčce neoběsil!“

2

Uprostřed náměstí, pod dřevěnou sochou patronky města, svaté Adriany, stál hlouček lidí. Už zpovzdálí zahlédl Vinco širáky, šátky a nad hlavami otevřené deštníky. Kapky deště stékaly ze střech i z napřažených paží patronky. Vinco si myslel, že je to nějaká pobožnost pod holým nebem. Když se však přiblížil k hloučku, uslyšel, jak se nad ním vznáší zcela světský, trhovecký hlas. Vinco hned neporozuměl smyslu vyvolávaných slov. Opatrně rozrazil hradbu promoklých ramen hloučku a dostal se dopředu. Lidé soustředění na hru trhovců se hádali a vykřikovali:

„Tam je!“

„Tady!“

„Aha, má ji pod pravou.“

Všichni se dali unášet příjemně vzrušující hrou. Nevšímali si Vinca ani popoledního slunce, které se prodralo mračny, usedlo na plachou tvář světice i na malý hrací stolek pod dřevěnou sochou a opět se stáhlo za mračna.

Z bezprostřední blízkosti byl skvělý přehled. Slova trhovce byla zřetelná, rozveselovala a škádlila:

„Oetkerova moudrá hlava,

stokrát bere ten, kdo dává…“

Muž ve světlomodré rádiovce zpěvavě protahoval první slabiky. Vypouštěl je z malých úst v červenofialovém obličeji jako barevné balonky, uvázané na neviditelných provázcích. Usmál se na Vinca zlatým chrupem a zaskřehotal:

„Kde je lodička, kde je?

Kde je tvé štěstí, kde je?“

A pak zopakoval celou říkanku znova:

„Oetkerova moudrá hlava, stokrát bere ten, kdo dává, šimy, polka tam a sem, i ty budeš boháčem!“

Opásán ve velkém koženém plášti budil ten muž dojem hojnosti. Jeho dlouhé opičí ruce poskakovaly bez ustání po hracím stolku, a když se opětovně přeptal kolemstojících „Kde je lodička, kde je?“, ozývaly se z obecenstva vzrušené hlasy: „Tam! Tady ji máš! Teď ji máš pod levou rukou!“

V chlapíkově pohledu byla spokojenost. Strhl obecenstvo ke spoluúčasti při hře. Výkřiky kolemstojících se stupňovalo napětí, které potřeboval. Lidé přicházeli a odcházeli, vyhrávali i prohrávali, ale o velké obnosy tu zatím nešlo.

Pouze jakýsi tlouštík se svislou jizvou pod okem se odvážil vsadit pozoruhodnější obnos a zvýšit tak všeobecné napětí. Vinco ani ostatní neměli ovšem tušení, že tlouštík je jedním ze tří tichých společníků muže v koženém kabátě.

Vinco se dal unést hrou. Zahleděl se na plíšky – obyčejné zátky od piva –, které muž v koženém kabátě tiskl palcem a ukazovákem, posouvaje je rychle po hladké ploše hracího stolku všemi směry. Nyní oba plíšky nadzvedl a opět je posouval, šoupal jimi sem a tam, poodkryl je a znovu přikryl a pod jedním z těchto dvou plíšků se pokaždé zabělal droboučký, zmačkaný papírek zvaný lodička. Vincovi se zdálo, že je zcela lehké uhodnout, pod kterým z plíšků je „lodička“. Divil se pouze, že tlouštík odkrývá plíšek pomalu a dlouze jako hazardní hráč kartu. Všichni si s úlevou oddechli. Tlouštík s jizvou pod okem sázku vyhrál. Napřáhl okázale ruku, aby mu na ní byla odpočítána velká výhra.

Muž v koženém kabátě ani nemrkl okem. Jako by ani nešlo o velký obnos, pokračoval ve hře s plíšky, a vyzývaje lidi k sázení, nespouštěl Vinca z očí. Pak zničehonic spustil jako mnich při modlitbě:

„Koně prodal – nic nekoupil,

prodal, prohrál – vše prohloupil,

štěstí svoje vyzkouší – kdo se znovu pokouší.“

Tu veršovanou říkanku zopakoval ještě jednou a pak znovu. Neposuzoval Vinca podle černého klobouku a ošoupaného svrchníku, nýbrž podle chvilkové kuráže prahnoucí po činu, kterou mu bezpečně vyčetl z očí.

„Tak co, švagře,“ zeptal se familiárně a strčil mu pod nos plechovou pokladničku, „jdem do toho?“

„Hraju,“ řekl Vinco a spustil z prstů do pokladničky celé své jmění – kovovou pětikorunu, kterou měl už připravenou.

Pak si nejasně uvědomoval, že už vyhrává asi pětinásobek vloženého obnosu a že je středem pozornosti. Nepozastavil se nad nečekanou výhrou, a když mu sázky několikrát nevyšly, pořád byl ještě příjemně vzrušen a rád, že do hry vkročil. Najednou však semínko nedůvěry zbystřilo zrak a rozdmýchalo podezření. Poznal, že hráč v koženém kabátě má nehty na palcích nápadně dlouhé. Už od nich neodvrátil oči.

Hráč pocítil Vincův zkoumavý pohled. Nemohl vyloučit, že mu ten prosťáček odhalil karty; rozehrál plíšky, jak nejrychleji mohl, a zvolal:

„Kde je lodička, kde je? Ukaž! Hop – nebo trop.“

Hotovo. Opičí ruce se zastavily. Teď byla řada na Vincovi.

Sáhl po plíšku a odkryl jej. Lodička tam nebyla. Dříve než mohl muž v koženém kabátě zasáhnout, odkryl hbitě i druhý plíšek. Lodička nebyla ani pod druhým.

„Podvod! Zlodějna! Podfuk!“ křičeli lidé. Vinco v sobě nepotlačil nával zloby. Prudce odkopl hrací stůl. Pokladnička vylétla do vzduchu a drobné se rozkutálely po zemi. Strhla se mela.

Na Vinca se vrhli tři najednou. V uších mu zaburácela horská bouře. Blesky a hromy! Skok a úder. Pěst a noha a zase pěst. Povalil je, přemohl je, a než se vzpamatovali, vzal si na mušku hráče v koženém kabátě. Klečel na něm celou váhou a divoce mu lomcoval hlavou. Ani jeden z jeho tichých společníků už nezasáhl. Bylo ticho, které se stupňovalo každým dechem dvou zápasících na zemi. Potom suše zapraštěla kost. Pronikavý výkřik přeťal napětí a hráčova ruka se zlomeným palcem padla do kaluže. Někdo zvolal: „Četníci!“ Dav očividně prořídl.

Dva četníci odváděli Vinca trhovištěm, poznamenaným stopami rušného dne. Pod rukama kupců mizely stánky, pulty a zboží do beden a krabic. Vesničané v košatinových vozech se halasně rozjížděli na všechny strany. Rozházené papíry se nevzpíraly rozmarné hře větru. Za chvíli byli u věznice, u starého stavení se zdí oprýskanou zvenku a vlhkou zevnitř.

Jen s námahou se posadil Vinco na dřevěném lůžku. Čtverečky zamřížovaného okna se díval do měsíční noci. Tupá lhostejnost z něho opadávala zvolna a nepostřehnutelně jako odcházející noc. „K čertu,“ zamumlal do tmy. Rány na tváři i na těle se hlásily vtíravou bolestí. Pocítil žízeň. Zalomcoval dveřmi a přiložil k nim ucho. Mávl rukou, jakože v tuto dobu je asi zbytečné budit četníky, stejně se jich nedovolá.

Noc se chvěla tichem. Opíral se hlavou o stěnu cely. Sáhl si do tlumoku a postavil se. S myšlenkami, které zatracoval, vytahoval pomalu, kus po kuse, zmuchlaný provaz a zastrčil ho zpátky do mošny. Odplivl si a zaklel hlasitě.

Za svítání ho vypustili z vězení. Zastavil se na chodníku a zachvěl se údivem a zimomřivou nadějí. Na opuštěné ulici, prosvětlené rozbřeskem, mu přicházela vstříc – jeho kobyla.

za války

Klenot

Kmotr stál uprostřed pokoje a plakal.

Vkročil chlapec a zeptal se:

„Proč pláčeš, křestní otče?“

Nedostalo se mu odpovědi.

Chlapec povyrostl, stal se z něho muž, ale na dvě slzy, stékající po kmotrově neholené tváři, zapomenout nemohl. Co se to asi událo ve světnici s rozházenými papíry, střepy porcelánu, rozmetaným prádlem a s peřím polétávajícím ve vzduchu, že vypadala, jako by ji zrovna opustili lupiči? Léta uplynula a tajemství dvou slz tu zůstalo.

Kmotra má přece každý jen jednoho. Ten chlapcův (přál si, aby ho nazýval křestním otcem) přicházel k nim domů často, ale v den jeho narozenin se dostavil zaručeně a vždy se bylo možno na něho předem těšit. Přinesl tabulku čokolády nebo sáček bonbonů, a to hlavní nechal až na konec.

Bylo to malé představení, bez něhož se žádná oslava neobejde. Teprve před odchodem, jako by si na něco vzpomněl, ťukl si kmotr do čela a pravil: „No jistě, na to nejdůležitější jsem málem zapomněl.“ Přistoupil k chlapci a štípl ho do tváře. Trochu to bolelo, ale bylo to sladké při pomyšlení, že to hlavní teprve přijde. „Komu patří tyhle nádherné…“ protahoval slabiku za slabikou, aniž dokončil větu. Dělal, že pilně hledá něco po kapsách, že to nemůže najít. „Čí jsou tyhle…“ opět začal a nedokončil větu. Mračil se, krčil legračně čelo, mžoural, napínal chlapcovu trpělivost. „Kam jsem to zas jen strčil?“ mumlal do knírku pod nosem. „No jistě, hned jsem si to myslel,“ sáhl dvěma prsty do kapsy vesty pod sakem. Podržel řetízek ve dvou prstech a rozhoupal malé hodinky se světležlutým ciferníkem před rozzářeným chlapcem. „Čí jsou tyhle zlaté hodinky?“ zeptal se.

Byla to taková hra; chlapec jí rozuměl a měl tu hru raději než zlaté hodinky, které směl podržet a přiložit k uchu, aby se přesvědčil, že jsou opravdové a tikají. „No, čí jsou tyhle hodinky?“ zeptal se kmotr ještě jednou. „Moje,“ pravil chlapec. „Kdy je dostaneš?“ zněla další otázka. „Až mi bude třináct a budu velký. K svátku dospělosti, k bar micva je dostanu,“ odvětil chlapec a vrátil hodinky křestnímu otci. Mohl si být jist, že se o příštích narozeninách bude tatáž hra opakovat se vším všudy, i s otázkami, které slibovaným hodinkám předcházely.

Kmotr měl neklidnou povahu. Chvíli poseděl na židli a hned zas vstal, jako by měl roupy. Chodil sem a tam po pokoji, mluvil s chlapcovými rodiči nebo s jeho staršími sourozenci, a když se to dalo nejméně čekat, otočil se k chlapci, prostrčil palec mezi prsty a zeptal se: „Ještě si pamatuješ, co jsem ti vyprávěl o této jizvě na palci?“ Otočil ho bříškem nahoru a přiblížil k chlapcovým očím. Ale nemusel to dělat. Chlapec věděl, co chce křestní otec slyšet. Tuto hádanku znal zrovna tak jako všechny hádanky. Ale ještě váhal. Neodpověděl hned. „To už jsi zapomněl, co jsem ti o této jizvě na palci vyprávěl?“ opakoval svou otázku a dělal, že ho mrzí chlapcova zapomnětlivost nebo nepozornost. Vyprávěl přece chlapci, a nejednou, že se narodil do bouřlivých časů. Pro Židy jsou všechny časy bouřlivé. Není takového času, v němž by někdo proti Židům nebouřil a neštval, třebaže pokaždé pod jinou záminkou. I tenkrát, když se chlapec narodil, tomu tak bylo. Rozeštvaný dav se rozběhl k synagoze, kde se konal křest, a okna začala řinčet, jak je roztloukali vandalové kamením. „Tak co?“ povzbuzoval chlapce. „Už si opravdu nepamatuješ, co jsem ti o této jizvě vyprávěl? Řekl jsem ti přece, že čím budeš ty větší, tím bude tato jizva na palci bledší. Proč? Poněvadž jsem tu řeznou ránu utržil… kdy? Při jaké příležitosti?“ Chlapec se culil. „Kdyby mi tenkrát, když se okenní skla chrámu začala sypat a řinčet, nebyl obřízkář, jemuž úlekem ujela ruka, řízl do palce, který jsem nastavil, když jsem tě držel v klíně, byl by ti ufikl… co?“ S malinko pootevřenými ústy a se schovaným úsměvem v kníru čekal na odpověď. „Pindíka,“ rozchechtal se chlapec. „To jsem rád, že to víš,“ řekl s potěšením kmotr.

Třináct chlapců ve městě se těšilo přízni křestního otce. Všechny vyhledával, o všechny se staral, se všemi se bavil stejně. A když se někdo pozastavil, že si v tom počíná nad své možnosti, odpovídal: „Dělám to, co dělám, pro vlastní potěšení. Když mi už Pánbůh nepožehnal a nedal vlastní syny, tak mám alespoň křestní syny. A oni musí cítit, že mají křestního otce. Ten, kdo se honí za poctami, tomu pocty unikají, je psáno. Já se za poctami nehoním. To, co mne ten špás stojí, platím ze své vlastní kapsy, a tak se do toho raději nepleť,“ okřikl tu jednoho souseda, tu druhého. Byl prchlivý a falešné lítostivosti sousedů nevěřil. Nevěřil ani příbuzným, když mu některý z nich vytýkal, že utrácí na své kmotřence více, než by si mohl dovolit. „Proč musíš mít třináct křestních synů?“ zeptal se ho jednou švagr, jehož nemohl podezírat ze zlomyslnosti. „Proč? Protože rok má dvanáct měsíců,“ odpověděl rozčileně, „tak mám jednoho křestního syna v rezervě pro případ přestupného roku, který má třináct měsíců, a ne dvanáct, ale ty to ovšem nevíš.“ Nebylo možno se s ním o této věci klidně bavit. Kupoval a roznášel pro své kmotřence kalhoty a košile, svetry a bagančata na zimu. To byla spíš pomoc pro chudé rodiče jeho svěřenců. Pro křestní syny samotné měl hádanky a pohádky a také cukroví a především slib zlatých hodinek. Hlídal je před očima loupežného režimu a jeho biřiců, pokud mohl. Uhlídal je při domovních prohlídkách i poté, když musel vrchnosti odvést rádio, jak zákon kázal, když ho obrali o živnost, jak zhovadilý zákon kázal, když musel odevzdat rodinné šperky, jak norimberský zákon kázal, a když byl označen žlutou ponižující hvězdou, jak kázal týž ďábelský zákon.

Zlaté hodinky nebyly už pouze hodinky, to byl pytlácký můstek, jímž do posledních dnů pronášel zbytky svých nadějí svým křestním synům. Byli ještě malí. Nejstaršímu z nich bylo dvanáct. Při posledním setkání na ulici mu šeptl do ucha: „Přijď ve čtvrtek v pět, ukáži ti hodinky; už za rok budou tvoje. Ale nikomu ani muk! Čestné slovo?“

Chlapec o tom setkání necekl, ani doma nic neřekl. Kdo by ho také poslouchal, když všechno bylo vzhůru nohama. Mluvilo se o novém zákonu, podle něhož Židé budou muset opustit své příbytky.

Páté hodiny se nemohl chlapec ten čtvrtek dočkat. Pak vkročil po špičkách do pokoje křestního otce. Křestní otec stál bezradně uprostřed pokoje. Měl modřiny pod očima a rozbité, opuchlé rty. V černém kníru se červenaly rozmazané kapky krve. „Proč pláčeš, křestní otče?“ zeptal se. Nedostalo se mu odpovědi. A tenkrát ještě netušil, co znamenal pro křestního otce klenot, o který byl zrovna oloupen.

Kariérista

Této noci odcházel Pištuka ze zábavního lokálu Lumbo v podivném rozpoložení veselého náměsíčníka. Ovládal nohy i ruce, a přece se trochu obával; bylo mu, jako by měl spadnout ze střechy. Měsíc, který mu svítil na cestu, ho osvobodil od zemské tíže, vytáhl do výšin, a tak se viděl hned v bílém plášti, hned v černém, podle toho, v kterém z obchodů, které zrovna míjel, právě stál, samozřejmě ve svých představách. V lahůdkářském obchodě Emanuela Brauna stál za pultem v bílém plášti, s lehkostí odstrčil červenonosého majitele od moderního stroje na krájení pařížského salámu a se širokým úsměvem směrem k zákazníkovi prohodil: „Co jsem tady pánem já, se na váze nešidí. To jen Židi šidí. Od liptovské bryndzy přes švýcarský ementál se teď u nás dostane všechno. Mně ani Hitler, ani Tuka nezabrání v importu.“

Když míjel železářský obchod Efraima Sruloviče, viděl se Pištuka v černém plášti rovněž za pultem. „Okamžik,“ omluvil se zákazníkovi, který zrovna hledal nedostatkové zboží. Koho by také napadlo, že lidé i za války zůstanou tak neskromní a bude jim záležet na tom, zda klika u dveří je z mědi nebo jen niklu. Ovšem zákazníkovi se musí vyhovět, poučoval Sruloviče a nařídil mu, aby se holil každý den. Jinak že se s ním bude muset rozloučit bez ohledu na to, že jeho sklad má stotisícovou hodnotu. Také mu s okamžitou platností nařídil, aby svůj umaštěný černý plášť konečně zahodil a dal pro sebe, pro tovaryše i pro něj ušít pláště z tmavomodrého lesklého klotu. „Není možné,“ řekl, „abychom se před zákazníky, ať jsou z města, nebo z vesnice, objevovali jako maškary anebo jako žebráci.“ Pak se už s gustem věnoval sedlákovi, který se nekonečně probíral v bedně s kosami. „Jebem já ti tvou sedláckou, všemi mastmi mazanou duši,“ okřikl ho, „už ti ani tato kosa nevyhovuje?“ Musel si přiznat, že tento způsob mluvy odkoukal od Srulovičova tovaryše Leopolda, kterého znal, ještě než arizoval obchod se železem.

Měsíc, který svítil Pištukovi na cestu, ho uvedl posléze do galanterního obchodu vdovy Emy Freiové. Ze všeho nejvíce ho mrzelo, že vdova je ošklivá jako sůva a tak neohrabaná a pořád tak malátná, jako by jí vůbec nezáleželo na výdělcích. „Takhle přece, paní Freiová,“ upozorňoval ji, „to nikam nedotáhnem. Nevyděláme ani tolik, abych vám mohl zaplatit měsíční plat. Pak nenaříkejte, že jsem vám dal výpověď. Vy ráčíte být spíš překážkou než pomocí. Na zákazníka se nesmí ani zhurta, ale ani ne ospale. Moje zásada je klid a elegance, rozumíte, paní Freiová? Klid a elegance. A vy jste neklidná, ošklivá a zanedbaná. Zítra vás chci vidět v obchodě naondulovanou, upravenou a trpělivou.“ S těmi slovy opustil galanterní obchod vdovy Emy Freiové.

Svými schopnostmi zdolal všechny překážky, které se mu postavily do cesty. Byl přesvědčen, že by nikdo neuměl tak proplouvat mezi zuřivou a nevypočitatelnou náladovostí velitele a mezi úkoly, které pro něho z nového zařazení vyplývaly, jak to uměl on.

„Jsem.“

Tabákové pole pro dva

Synovi vstříc

a v míru

Zlatá rybka

Směna bez konce

Co už vědí dvacetiletí

Posuzovatelé

zazpíval si poutník

Kanárek jako půl kvarteta

v zemi zaslíbené

Duhová kulička

Matka

Než přistálo letadlo

Hra, kterou hráli