I MÖRKRET

© 2021 Lina Areklew

Původně vydalo nakladatelství

Bazar Förlag, Švédsko

V českém jazyce vychází po dohodě

s Nordin Agency AB, Švédsko

Návrh obálky © Jiří Dvorský

Fotografie autorky © Stefan Tell

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Helena Stiessová, 2025

ISBN 978-80-7611-323-7

PROLOG

Do nosu ji udeří pach moči. Až to štípe v očích.

Vědomí má zastřené snem. Je léto a slunce jí hladí nahé tělo jako hřejivým štětcem. Leží na úzkém písečném pásu u moře. Bez ručníku, horký písek ji pálí do zad. Chodidla má ve vodě. Studená mořská voda jí pomalu začne stoupat po lýtkách výš, dostává se ke stehnům, k břichu. Teplo je pryč. Zůstal jen chlad.

Je to tu zase. Pach moči. Otevře oči, ale nic nevidí. První vlna strachu ji zasáhne právě kvůli zraku. Něco je špatně. V hlavě si přehrává, co se učili ve škole. Náhlá slepota. Co ji může způsobit? Krevní sraženina? Ani s dýcháním není něco v pořádku. Je přerývané, s každým nádechem ji píchne těsně pod srdcem. Bolí ji celý trup. Ale nejvíc to vystřeluje v zátylku. Bolest pulzuje na úrovni ucha.

Vtom se jí rozbřeskne.

Dům, sníh, najednou někdo stojí v obývacím pokoji. Stahovací páska škrtí kolem zápěstí. Přitiskne paže ke straně a zjistí, že je má pořád spoutané za zády.

Výjevy se jí v hlavě střídají v rychlém sledu. Kufr nějakého auta, vířící sníh a příšerná zima. Film se zasekne. A vtom to pochopí. Neoslepla, prostě tu jen není žádné světlo.

Bolest v boku budou určitě zlomená žebra. Tím si je téměř jistá. Jako když na základce spadla ze žebřin. Přerývaný dech jí také dělá starosti. Co když má propíchnutou plíci?

Cítí aspoň mírné uspokojení z toho, že se jí podařilo všechno zařadit do správných přihrádek. Žádné záhady, které by se nedaly racionálně vysvětlit z lékařského hlediska. Vytvořila diagnózu vlastní beznadějné situace.

Pokusí se pohnout rukama ve stahovací pásce, aby si nahmatala tep. Srdce jí buší rychle. Až příliš rychle. S obrovskou námahou se vyškrábe na kolena. Pod víčky jí jiskří, ale zvládne se postavit na nohy.

Nedokáže posoudit, kolik hodin nebo dní uplynulo. Vidí a cítí jen černočernou tmu. Nemá, z čeho by poznala, jestli je noc, nebo den.

Přestože strach narůstá a celé tělo ji bolí, hlavu má jasnou. Mozek je její nejlepší zbraň, která ji odtud může dostat. To je jí jasné. Jak dlouho vlastně člověk vydrží bez ničeho? Pravidlo tří.

Tři minuty bez vzduchu.

Tři týdny bez jídla.

A jen tři dny bez vody.

1.

Fredrik se podíval do talíře a s vděkem zaznamenal, že Inga, která se v průběhu let ujala role jeho náhradní matky, opět udělala první poslední, aby uspokojila všechny jeho potřeby. Pyré z brambor a topinamburů a losí steak. Plátky na jeho talíři už byly nakrájené na tenké proužky a pak ještě diagonálně, aby se daly rovnou vkládat do úst, přestože zraněnou čelist už měl dávno vyléčenou. Na pohled to skoro nebylo znát. Nezřetelná jizva pod uchem, ale jinak to Fredrik prakticky necítil. Skutečnost, že už před lety přestal jíst maso veškerých živočichů, kteří chodí po čtyřech, Inga přehlížela a neochvějně tvrdila, že dospělý chlap potřebuje jiné proteiny než fazole a sem tam nějakou nebohou rybku.

Seděli v kuchyni v ulici Ålstensgatan, co by kamenem dohodil od jeho rodného domu, kde vyrostl s mámou, tátou a Niklasem. Teď tam bydlela jiná rodina. Plácek před domem zaplňovaly sáňky a kluzáky na sníh. Svým způsobem z toho měl dobrý pocit. Jako by štěstí, které tam kdysi prožíval, přešlo na další rodinu.

Za svým nejlepším přítelem Filipem přijel do Brommy proto, aby si vyzvedl auto, ale když dorazil, nebyl tam ani Filip, ani auto. A jakmile nakoukl k Inze a Hansovi, Filipovým rodičům, jestli není Filip u nich, okamžitě ho vtáhli dovnitř. Inga si nikdy nenechala ujít příležitost pozvat ho ke stolu. Večeře už byla hotová a on se stejně musí najíst, prohlásila, a tak teď seděl u stolu.

Hans významně pokývl k Fredrikovu talíři a zapíchl vidličku do svého steaku.

„Musíš někdy vyrazit na lov, Fredriku,“ sdělil mu a celý se přitom rozzářil. „Když sedíš brzo ráno na čekané, tomu napětí se nic na světě nevyrovná. Nad lukami se převaluje mlha jako mléčný oblak, mezi stromy se jasně nesou všechny zvuky lesa, a každou chvíli…“

Zvedl vidličku nad stůl a zahleděl se do dáli. Poetický popis lovu ho zcela pohltil.

„Každou chvíli se mezi stromy může objevit třísetkilová kořist na majestátně dlouhých nohou.“

Inga se ustaraně natáhla přes stůl a utřela několik kapek houbové omáčky z lišek, která ukápla z Hansovy vidličky.

„Myslím, že Fredrika lov nezajímá,“ řekla přísně, aby Hanse přivolala zpátky z jeho lesních fantazií.

„No jo, pro každýho to není, to vám řeknu. Člověk nesmí být chabrus na nervy, když je na čekané, to teda ne.“

Inga ho probodla pohledem.

„Já to tak nemyslel. Přece vím, že nemáš slabý nervy, ale když si vezmu, čím sis prošel, tak… zbraně tě asi moc nelákají.“

Fredrik se neradostně zasmál a poškrábal se ve tmavém strništi. Tmavě hnědé vlasy měl čerstvě ostříhané, ale ráno se zapomněl oholit.

„Ne, Hansi. Zbraně mě nelákají.“

Zbraně byly to poslední, co by ho od dramatických událostí z loňského léta zajímalo. Střelné zranění v krajině břišní se mu sice zahojilo stejně pěkně jako čelist, ale jizvy na duši už mu zůstanou napořád. Měl potíže se spánkem a většinu nocí probděl. K nočním můrám, kterými trpěl už předtím, se teď přidružily opakované reprízy výstřelu, který ho zasáhl těsně nad slepým střevem. Kdyby ho nedopravili vrtulníkem do nemocnice v Örnsköldsviku na operaci, nepřežil by. Vtom si vzpomněl na Sofii Hjorténovou. Byla jedním z lidí, kteří se tam o něj starali. Bez ní by to nezvládl.

„Jak to vypadá s Idou?“

„Dobře.“

Inga nadzdvihla obočí a Fredrikovi bylo jasné, že čeká na pokračování.

Logopedka Ida Niemiová mu pomáhala s nácvikem mluvení poté, co mu čelist rozdrtil úder kladivem, a podařil se jí zázrak. Dokázal kousat a usmát se a po přívalu artikulačních a uvolňovacích cvičení se mu rozhýbaly ztuhlé obličejové svaly a přestal i huhňat. On sám polevil už po několika sezeních, ale Ida ho dál povzbuzovala. Její heslo znělo, že největší šanci na úspěch má motivovaný pacient, a dělala všechno, co bylo v její moci, aby mu motivaci dodala. V tuhle chvíli byl v podstatě úplně zdravý. Jediná připomínka zranění bylo křupání v čelistním kloubu, když zívl.

Ida mu poskytovala citovou oporu po celou dlouhou cestu k úplné rekonvalescenci. Spřátelili se, a když přestal být jejím pacientem, přátelství se vyvinulo v něco hlubšího, k neskrývané radosti Ingy a Hanse.

Hans pozvedl významně vidličku, což vyústilo v další spršku nad ubrusem.

„Ta Ida, to je fajn holka. Hotový skvost. Té si hleď.“ Strčil si do úst bramboru napíchnutou na vidličce a pokračoval, aniž by ji rozkousal:

„Vnoučata, Fredriku. My chceme vnoučata. A náš vlastní syn nám podle všeho žádná nedodá.“

Inga nesouhlasně svraštila obočí, ale pak se podívala na Fredrika a usmála se. Téma vnoučat nebyla žádná novinka a Fredrik věděl, že si je Inga moc přeje. Přesto byl z té představy nesvůj. Zatím se s Idou ještě ani nevyspal. Objímali se, leželi na gauči, ale prozatím neudělali další krok k naplněné blízkosti, přestože Fredrik věděl, že Ida o to opravdu stojí. Nebyl na to připravený. Fyzicky ani psychicky.

Byl Idě vděčný, že na něj nespěchá. Byla vřelá, nekomplikovaná a měla srdce na dlani. Uložila si za svůj životní úkol, že dohlédne na to, jak Fredrik cvičí a jestli se má dobře. Jakmile jí v práci vybyla minutka, obvykle mu zavolala nebo poslala esemesku, jak se má. Fredrik byl za ta rozptýlení rád. Ticho v jeho bytě už mu dlouho lezlo na nervy a vítal jakoukoli příležitost, která mu umožnila vypnout hlavu.

„Ozvali se ti z práce?“ pokračovala Inga a dolila si víno. Hans, který si zřejmě trochu přihnul ještě před Fredrikovým příchodem, musel svoji prázdnou skleničku postavit zpátky na stůl. Fredrikovi Inga víno vůbec nenabídla.

„Jo, volali jsme si,“ odpověděl vyhýbavě, ale Inga se tak snadno odbýt nenechala.

„No a?“

Lékaři v jeho případě nešetřili nemocenskou. Zpátky do práce spěchat nemusel. Bylo snad na co se těšit? Den za dnem za skleněnou přepážkou. „Další, stoupněte si na ty žluté značky, podívejte se do kamery, podepište se. Pas si můžete vyzvednout za týden.“ Jistě, Fredrik měl díky tomu na zaplacení faktur, ale poté co už podruhé o vlásek unikl smrti, začal si říkat, že sám sobě dluží aspoň pokus začít zase žít. Ne jen přežívat.

Změnil téma.

„Pojedete letos na lyže?“

Jenže Inga návnadu nespolkla.

„Dostaneš zpátky svoje bývalé místo?“

Hans, který právě dojedl poslední sousto, se vložil do diskuse.

„Nech ho být, Ingo! Vždyť je to proboha dospělej chlap. Umí si poradit sám.“

Inga se smířlivě usmála, ale věnovala Fredrikovi pohled, který jasně naznačoval, že se k tomuhle tématu znovu vrátí.

„Když už jsme u toho,“ navázal Hans a nenápadně si odříhl do ubrousku. „Nemáš nějaké zprávy o našem synovi?“

*

Filip otevřel kapotu a zíral na umělohmotný kryt, který zakrýval motor. Volvo. Pět známých písmen, ale ani náznak mechanismu, kterým se kryt otevírá, aspoň mu to tak připadalo. Jak má zjistit, kde je závada, když se nemůže podívat do motoru? Pod plastem to zlověstně syčelo. Zatoužil být typem muže, který si klekne, podívá se na podvozek a okamžitě určí, která ze součástek nefunguje. Ale to nebyl jeho případ. Potřeboval sehnat automechanika, v horším případě rovnou náhradní auto.

Naštěstí se mu podařilo dojet skoro až k benzínové pumpě, která byla uprostřed vesnice. Auto teď stálo zabořené ve sněhové závěji na kraji silnice a Filip se štrachal přes přechod, ze kterého neodklidili sníh.

Sněžilo tak hustě, že skoro neviděl před sebe. Vzpomněl si na cestu Emila Neplechy a Alfréda do Mariannelundu. Rozčilovalo ho, že musí zastavit, teď když mu do cíle zbývá jen hodina a půl.

Doufal, že jí tím udělá radost a že se spolu usmíří. Jeho gesto měla považovat za romantické, přestože měl v plánu zůstat u ní jen dvě noci. Za každou cenu chtěl být pryč, až se v sobotu objeví její táta. Ale užili by si dva hezké dny. Mohli by jezdit na skútru a vyblbnout se ve sněhu. Ačkoli na zimní radovánky nebyl vybavený, ani oblečením, ani mentálním nastavením. Pohlédl na svoje semišové boty. Vypadaly napohled jako zimní, ale nepochybně se tím myslela zima ve Stockholmu, nikoli skutečná zima. Už po několika krocích ve sněhu začaly propouštět vlhkost, a než došel ke dveřím benzínky, měl nohy jako dva kusy ledu. Ještě že má aspoň pořádnou péřovou bundu.

„Teda, to je ale chumelenice!“ zasmála se pumpařka, když vkročil dovnitř. Podlahu pokrýval roztátý sníh a Filip se přes louže plné štěrku opatrně šoural k pokladně.

„Ani to nestíhají odhrabávat, jak se to sype,“ pokračovala žena a přitáhla si modrou vestu s logem benzínky těsněji k tělu.

„Rozbilo se mi auto,“ řekl Filip rozpačitě a ukázal na nepojízdný automobil na protější straně silnice.

Žena na něj hleděla a čekala na pokračování.

„Já… potřeboval bych sehnat automechanika. Nebo nějaké náhradní auto.“

Do dveří vstoupil další zákazník a jal se překračovat louže směrem k toaletám. Pumpařka mu mávla na pozdrav, její známý mávnutí opětoval a zašel za roh, kde byly vystavené stěrače a škrabky na led.

„Dneska tu žádného automechanika nemáme. Mikael má tady vedle opravnu,“ ukázala názorně palcem, „ale ten teď jezdí venku s pluhem. A půjčovnu aut u nás nemáme. Nejbližší je myslím v Sundsvallu.“

Filip si sundal čepici a promnul si vlhké, popelavě světlé vlasy. Pokoušel se zahnat paniku. Udělal v tom ohledu velký pokrok. Minulý rok touhle dobou bydlel u rodičů v suterénu, oddělený od okolního světa. Z bezpečí od stolu doma v Ålstenu dokázal bez problémů programovat a udržovat počítačové systémy různých firem. Tahle práce je v podstatě nekonečná a vždycky je o ni zájem. Kontakt se svými zákazníky udržoval pomocí e-mailu a chatovacích programů. Řada z nich ho považovala za podivína, toho si byl vědom, ale jeho konzultantská firma o jednom zaměstnanci byla hojně poptávaná. Společnost jiných lidí ho znervózňovala a nedělala mu dobře. Nikdo mu vlastně ani nerozuměl, a on rozhodně nerozuměl druhým. Potýkal se s tím už od puberty. Každý nucený pokus rodičů o jeho opětovné zapojení do společnosti skončil silnými záchvaty paniky a ještě větší potřebou se izolovat. Ale po tom všem, čím si vloni v létě prošel Fredrik, se něco změnilo. Filip musel vylézt ze své ulity. Jeho přítel ho potřeboval a Filip celkem záhy seznal, že s lidmi vlastně dokáže komunikovat, pokud se tak děje za podmínek, které si stanoví sám. Během posledního půlroku nejenže vyšel ven z rodného domu. Dokonce si pořídil byt a udělal si v Dalarně řidičský rychlokurz. A teď měl i přítelkyni. Někoho, kdo ho viděl takového, jaký je, a vážil si ho. Někoho, kdo také špatně interpretoval chování druhých, ale zrovna jemu rozuměl naprosto dokonale. Nesmírně toužil ji vidět. Až za ní přijede, bude to pro ni velké překvapení a jejich hádka bude zapomenuta. Filip byl rozhodnutý nenechat se kvůli smůle s autem zatáhnout do nějakého úzkostného stavu. Dokáže to překonat.

Pumpařka si odkašlala.

„Nemáte povinný ručení s asistenční službou?“ nadhodila.

Tázavě se na ni podíval. Ani při nejlepší vůli nedokázal přijít na to, co to znamená.

„Však víte, Falck nebo něco podobnýho,“ pomáhala mu.

Filip přihlouple zavrtěl hlavou.

„To auto není moje,“ zamumlal.

„Když máte k ručení asistenční službu, zařídí vám jak odtah, tak náhradní auto. Přinejhorším si můžete vzít taxíka k nejbližší půjčovně. Teda kdyby bylo opravdu zle, myslím.“

Filip jí poděkoval za radu a než se vrátil ke svému zasněženému vozu, koupil si ze zdvořilosti kávu a balíček cigaret.

*

Fredrik pootevřel na pár centimetrů vstupní dveře a vzhlédl k obloze. Mrzlo a začínala se dělat jinovatka, ale po vločkách ani památky. Nebe bylo jasné, a kdyby mu výhled nekazily pouliční lampy, určitě by spatřil hvězdy. Hans a Inga stáli v předsíni a dělali mu společnost, zatímco si oblékal bundu.

„Na, vezmi si palčáky. Je tam zima.“ Inga mu podala z koše u dveří kožené rukavice. „Pojedeš teď domů, nebo k Idě?“

Ani kdyby to byli jeho skuteční rodiče, nemohli by být ochranitelštější. Starali se o něj už od oné noci, kdy jeho vlastní rodina zahynula v Baltském moři. Společně s babičkou mu nahrazovali rodiče, o které přišel.

Inga se pokusila sebrat mu krabičku s jídlem, kterou dostal na cestu. Byla zabalená v igelitce a Inga opatrně zatahala za ucha, která mu trčela z podpaží.

„Počkej, přidám ti tam, ať máš i pro Idu.“

Fredrik krabičku přidržel a zavrtěl hlavou.

„Nemusíš. Ona taky nejí maso.“ Mrkl jedním okem na Hanse, ale zdálo se, že Hans vtípek nepochopil. „A už jsem beztak hrozně unavený, než abych k ní teď jel.“

Pohlédl na starý budík, který stál v předsíni na stolku. Už bylo po desáté. „Vyrazím rovnou domů do postele.“

Inga neochotně přikývla a pustila igelitku.

„Máš tu auto?“

„Ne, pojedu tramvají. Půjčil si ho Filip. Chtěl si koupit nový psací stůl.“

Postupně ho objali na rozloučenou a Fredrik jim slíbil, že zase brzy přijde.

Stanice tramvaje byla o dva bloky dál. Fredrik postavil igelitku s jídlem na refýži na zem, vytáhl mobil a přečetl si dvě zprávy, které mu Ida poslala. Psala mu, že v práci skončila o šesté, jestli se nechce zastavit a třeba si pustit nějaký film. Poslední dobou její tón získal na naléhavosti. Přesto se zdráhal udělat další krok. Znamenalo by to definitivní konec toho, co prožil v létě se Sofií. V hloubi duše sice věděl, že už je po všem, ale stejně mu to nedalo. Jenže Idina netrpělivost den za dne narůstala a on se brzy bude muset rozhodnout.

Právě se chystal jí odepsat, že je na návštěvu u ní příliš unavený, když mu zazvonil mobil. Volal Filip.

„Jak to dopadlo? Zadupaly tě do země matky s kočárkem a zamilované párečky, co se přetahovaly o pohovky?“

„Ne tak docela,“ zabrblal Filip. „Tvoje auto dojezdilo.“

„Nekecej,“ vyhrkl Fredrik a zvedl ze země igelitku s jídlem, protože na zastávku přijela tramvaj. Nastoupil a posadil se k okénku.

„Co přesně se porouchalo?“

„Jak to mám vědět?“ odsekl Filip.

Podle tónu hlasu byl ve stresu. Přesně tyhle situace ho dokázaly naprosto vykolejit.

Na sklonku léta a během podzimu začal čím dál častěji opouštět rodný dům. Dokonce přijel za Fredrikem na návštěvu do nemocnice v Sundsvallu, kde mu operovali čelist, přestože cesta vlakem trvala přes pět hodin. Krátce před Vánoci mu Hans a Inga zařídili podnájem jen o několik bloků dál. Garsonku s kuchyňským koutem. Oproti suterénu v domě rodičů to byla slušná změna.

„Hlavně se uklidni,“ nabádal ho Fredrik. „Nech auto na parkovišti a vem si taxík domů. Zítra tam dojedu a podívám se na to. Ve které Ikee jsi?“

Filip si nuceně odkašlal.

„To nejde. Já nejsem v Ikee. Nejsem vůbec ve Stockholmu.“

Fredrik se zasmál.

„Jak to myslíš?“

„Jak bych to asi krucinál myslel? Máš nějaký asistenční pojištění?“

Bylo jasně slyšet, že Filip je na pokraji nervového zhroucení. Jestli z něj bude Fredrik tahat, kde teď vlastně je, jen ho tím ještě víc vystresuje.

„Mám, na vnitřní straně dveří u řidiče je taková samolepka. Zavolej tam, pomůžou ti. Filipe, dělám si trochu starost…“

Jenže Filip už hovor ukončil.

2.

Dítě nepřestávalo kopat. Bylo sice krásné vědět, že je uvnitř a že se hýbe, zároveň ale Sofie cítila narůstající podráždění nad tím, že si nemůže odpočinout. Lehnout si šli už před víc než hodinou, a přestože byla nesmírně utahaná, nemohla usnout. Ať zaujala jakoukoli polohu, pořád ji něco tlačilo nebo se napínalo. Když zkusila ležet na zádech, špatně se jí dýchalo, jakmile se přetočila na bok, začalo miminko kopat a protestovat. Jediné, co zabíralo, bylo houpací křeslo, které si dovnitř přitáhla z verandy. Nohy si dávala na stoličku. Poslední dva měsíce to bylo její stálé místo na spaní.

Jenže teď bylo v obývacím pokoji obsazeno, takže se musela dovléct po schodech do patra, kde čekala tvrdá manželská postel. Byla to stará postel po rodičích, kterou nedokázala vyměnit. Po tátově smrti byl dům dlouho prázdný, a když se do něj nastěhovala, neměla to srdce něco předělávat. Ze všeho dýchal klid a trpělivost, a přestože jí to tu připomínalo i mámu Claire, dům byl prostoupený především duchem jejího otce Stena. Nikde jinde na světě nebylo Sofii tak dobře jako tady. Její byt ve městě byl útulný a měla to blízko do práce, ale většinu času bydlela raději na ostrově Ulvön, přestože to znamenalo dlouhé plavby tátovým italským člunem Riva Ariston, aby se ráno dostala na örnsköldsvikskou policejní stanici. Teď byla voda zamrzlá a celý ostrov pokrýval sníh. Měkká bílá peřina utlumila všechny zvuky a uspala domy příjemným zimním spánkem. Tenhle blažený klid plně vyvažoval hektické letní měsíce, kdy ostrov zaplavili turisté. Rozhostila se tu pohoda, kterou turisté nikdy nemohli pochopit. Jízdy na sněhoběžce do vesnice, opékání párků nad ohněm na pobřeží. Přesto Sofii chyběl pocit svobody, který zažívala na moři. S tímhle neforemným tělem by se ovšem lodí nikam nedostala, i kdyby voda nebyla zamrzlá. Když potřebovala na pevninu, musela poslušně nastoupit na trajekt, buď z Ulvöhamnu, nebo z Fjärenkajenu, který měla blíž. Ale dokud vodu pokrývala silná vrstva ledu a trasu neprojel ledoborec, fungovalo jen vznášedlo od Fjärenkajenu.

Občas v ní zahlodala obava z toho, jak bude vypadat blížící se porod. Ale už se rozhodla a nebyla první ostrovanka, která bude rodit doma. Uvědomovala si rizika, ale byla zdravá a dosavadní vyšetření neprokázala, že by pro ni porod představoval větší nebezpečí než pro kohokoli jiného. Skutečnost, že jí je devětatřicet, podle všeho její asistentku na porodním oddělení neznepokojovala.

Dítě už bylo otočené hlavičkou dolů. Margit z nejbližšího domu byla po celý svůj profesní život porodní asistentka. Teď už byla v důchodu, ale za ta léta pomohla na ostrově přivést na svět bez komplikací spoustu dětí. Ženské to takhle dělají odjakživa, říkávala. Pokud je děcko zdravé, není potřeba do toho tahat špitál. Všechno se to dá zvládnout doma, stačí pár čistých nástrojů, jehla, nit a nezlomná ženská síla. Sofie sice Margitinu kuráž oceňovala, ale takhle daleko zacházet nechtěla. Po porodu měla v plánu dojet na pevninu a nechat sebe i dítě vyšetřit v nemocnici.

Znovu v nepohodlné posteli změnila polohu. Přestože v rodině neměla žádný mateřský vzor, cítila se silná a nebojácná. Tohle dítě si porodí a vychová vlastními silami. Zvládne to jako nic. A Tord, její kmotr, jí bude celou dobu stát po boku. A taky Kaj. Ať už si to ona přeje, nebo ne. Během podzimu a zimy si Kaj domluvil sérii přednášek na policejní akademii v Umeå. Vzhledem k tomu, že dítě čekali spolu, měl zřejmě pocit, že mu to dává právo přijíždět bez ohlášení a zůstat na pár dní podle vlastní libosti.

Tenhle týden byl vyšetřovací tým, jehož byla Sofie součástí, na interním školení. Týkalo se policejní kompetence neboli POLKOM, jak to nazývali kolegové v uniformě. Titíž vtipálci, kteří poněkud nedůstojně překřtili verzi pro vyšetřovatele na POLKOM light. Ale nehledě na to, do jakého policejního oddělení člověk patřil, bylo každoroční rozšiřování kompetencí součástí jejich práce. Tenhle týden přišla řada na střelbu v civilním oblečení a nepředpokládalo se, že by Sofie ve vysokém stupni těhotenství takový výcvik mohla podstoupit. I když jí to bylo proti srsti, lhala by, kdyby tvrdila, že jí nedělá dobře sedět místo toho s hrnkem čaje v houpacím křesle doma na Ulvönu a v klidu pracovat na počítači.

Těžké nevolnosti, které ji sužovaly během prvních měsíců těhotenství, jí zabraňovaly vykonávat milovanou profesi. Pravidelně končila v nemocnici na kapačkách a nakonec jí vedoucí vyšetřovacího týmu, kriminální komisařka Vera Nordlundová, navrhla, ať jde na zkrácený úvazek. Sofie pochopitelně odmítla. Práce jí během nemocenské chyběla každou vteřinu. Role policistky se proměnila z nápadu v poslání a byla teď její nedílnou součástí, stejně jako chůze nebo dýchání. Takže pracovala dál. Kaj byl pochopitelně toho názoru, že měla jít už dávno na mateřskou, ale tak daleko jeho pravomoci coby otce dítěte zase nesahaly. Ona si o svém těle a životě bude rozhodovat sama, nemá na to vliv ani Kaj, ani Mette.

Milostný vztah – nebo cosi na ten způsob – mezi ní a Kajem už dávno skončil. Zůstal oboustranný respekt a pevné přátelství. Bude to dobrý a spolehlivý otec. Volba, se kterou byla většinu času spokojená.

Občas dokázala přesvědčit samu sebe, že je šťastná. Její miminko dostane láskyplný domov a matku, která si nikdy nemyslela, že zažije radost v podobě rodičovství. Tord bude dítě zbožňovat a naučí ho všechno, co zná o lese, půdě a rybaření. Už teď začal mluvit o tom, že dítě po něm všechno zdědí, ale Sofie ho rázně usadila. Nechtěla myslet na to, že přijde den, kdy se Tord vydá na poslední cestu. Ale na druhou stranu jí pochopitelně dodávalo jistotu vědomí, že její dítě bude finančně zajištěné. Tord byl majetný muž. Spousta lidí mu vděčila za svoje pozemky a domy. Grändbergovi už několikátou generaci rozprodávali pod cenou svoje nemovitosti, aby rodinám, které se rozhodnou na ostrově zůstat, poskytli střechu nad hlavou. Přesto bylo pořád z čeho brát. Tord sám bydlel ve skromném červeném domku se zeleně natřenými dveřmi uprostřed Ulvöhamnu. Byla to bývalá továrnička s rozlohou zhruba padesát metrů čtverečních. Přiléhající statek se zasklenou verandou a kachlovými kamny prodal už dávno. Bohatství a pozemky mu nic neříkaly. Obec plná života a pocit rodinné sounáležitosti mezi ostrovany pro něj byly mnohem důležitější.

Ta zvláštní rodinka v sobě měla tolik lásky, že by se v ní dítě mohlo skoro utopit. Sofie přesto nedokázala naplno prožívat ten pocit jako na obláčku, který se od ní očekával. Její zevnějšek možná leckoho ošálil. Dlouhé blond vlasy se jí leskly jako nikdy předtím a bledá pleť posetá pihami zářila. Ale něco jí chybělo. Dítě by mělo mít dva rodiče. Tak by to mělo být. Kaj bude dobrý vzor, silný a zodpovědný muž, který by pro svého potomka do ohně skočil, ale nebyl to takový otec, jakého si Sofie přála. Byla sice nesmírně šťastná, že čeká dítě, ale pořád toužila po skutečné rodině. Po takové, jakou sama nikdy neměla. Zároveň se styděla. Ne kvůli tomu, že z ní bude svobodná matka bez partnera, to jí vrásky nedělalo. Spíš za to, že tady leží ve zděděném domě, který bude mít touhle dobou hodnotu několik milionů, se zdravým dítětem v břiše, a přitom touží mít ještě víc.

Ze zamyšlení ji vytrhl zvuk z přízemí, kde se někdo pohyboval. Zavrzala prkna u paty schodiště. Zvuky domu znala tak dobře, že je v duchu vnímala jako mapu. Každý krok odhalil novou polohu a teď byl ten někdo na cestě vzhůru. Sofie si přitáhla peřinu přes rameno a zavřela oči. Na okamžik bylo ticho, pak se kroky obrátily a zamířily zpátky dolů k toaletě.

Vydechla si.

Sice si ho vybrala jako otce svého dítěte, ale že by s ním chtěla sdílet lože, aby si hráli na opravdovou rodinu, to zase ne.

3.

Anders Svensson se podíval na svoje džíny. Byly příliš těsné a na kolenou měly prostřihy. Ani tenisky nebyly jeho styl. Velké černé běžecké boty od Philippa Pleina se zlatou přezkou po straně. Tmavě modrý bomber, který visel na háčku na vnitřní straně dveří, byl pro muže jeho věku téměř směšný. Anders si toho byl vědom, přesto se jeho karta American Express v obchodech kolem Stureplanu pilně činila. S každým nákupem jako by se na vteřinku zpomalil pocit, že mu všechno protéká mezi prsty. Příští rok mu bude padesát. Amanda naplánovala výlet do Dubaje pro celé příbuzenstvo. Všechno pochopitelně zaplatí on. Projedou se v poušti na čtyřkolce a udělají si potápěčský kurz. Radši by býval zůstal doma a dal si v poklidu večeři jen s těmi nejbližšími, ale Amanda si nedala pokoj a on jí chtěl udělat radost.

Věkový rozdíl mezi nimi vzbuzoval ve spoustě mužů v jeho okolí závist, ale neslo to s sebou i problémy. Anders svou krásnou mladou ženu nesmírně rád ukazoval, ale zároveň si musel přiznat, že její tempo už moc dlouho nevydrží. Zpočátku nad únavou převažovala euforie z úžasného sexuálního života a obří sebevědomí, které mu dodával její nepokrytý obdiv, ale teď, o šest let později, ho vztah začínal zmáhat.

Podíval se zamřížovaným oknem buňky na budovu, která se tyčila k nebi. Meteorologové slibovali sníh, ale na velkolepý komplex obytných domů uprostřed Rosenlundského parku zatím žádné vločky nepadaly. Připraveno k nastěhování na podzim 2022. Přemítal, jestli to stihnou. Byla to nejdražší stavba, jakou měl kdy na starosti, a měli zpoždění. Velké zpoždění. Příští týden má investorům představit revidovaný časový plán a nijak se netěšil na okamžik, kdy jim špatné zprávy sdělí. Jako by to nestačilo, ozval se daňový úřad a úřad pro kontrolu pracovního prostředí kvůli nedostatkům ohledně pracovních smluv a úředníci oznámili, že přijdou na revizi. Kromě toho nezaplatil včas splátku na vilu. Zatím se Amandě neodvážil říct, že už začal dostávat dopisy z exekutorského úřadu. Ani na vteřinu nepočítal s tím, že by s ním snad Amanda zůstala, pokud by se musela ze třísetmetrového domu na Djursholmu přestěhovat do garsonky v Rågsvedu. Kdepak, byl si dobře vědom toho, že Amandin zájem o něj je těsně spjatý s životním stylem, který jí zajišťoval. A aby si od něj mohla brát, co hrdlo ráčí, dopřávala mu prvních pár let královské zacházení. Pak se narodila Ellie a jejich intimní život se proměnil z divoce vášnivého v nulový. Amanda se věnovala výhradně dceři a jemu zůstala pouze funkce bankomatu.

Bylo toho na něj moc. Všechno se na něj hrnulo. Zašilhal ke spodní zásuvce psacího stolu. Stala se z něj trapná troska. Má v práci skrýš s chlastem. Ale žízeň přehlušila stud a Anders sáhl po klíčku, odemkl zásuvku a vylovil z jejích útrob láhev Ichiro’s Malt. Od poslední cesty do Asie to byla jeho nová favoritka. Nalil si whisky na tři prsty a naráz ji do sebe zvrhl. Pak si rovnou nalil další, ale když nesl skleničku k ústům, někdo zaklepal na dveře. Dovnitř vstoupil stavbyvedoucí Jerzy Nowak, aniž by čekal na vyzvání. Anders nestačil skleničku schovat a malý muž s tmavým strništěm se ani nesnažil zakrýt rezignovaný pohled.

„Jsme pozadu s výplatama. Snažil jsem se je uklidnit, jak jen to jde, ale…“

Anders odmítavě máchl rukou. Nemá teď sílu tohle řešit. Výplaty musejí počkat. Nejdůležitější je dohnat ztracený čas.

„Polovina z těch, co tady jsou, nemá kartičku nula šestku.“

„No a?“ Anders cítil, jak ho první sklenička whisky pálí v žaludku. Přiživovala jeho vztek, který kypěl uvnitř. Copak za to může jen on, že to takhle dopadlo? Jerzy zbohatl na tom, že do Švédska vozil svoje krajany, aby tu pracovali načerno. Od první stavby kdesi na předměstí, na níž nikdo nekontroloval pracovní smlouvy ani vyplácení mezd, se počet nelegálních pracovních sil zvýšil ze dvou na téměř polovinu všech dělníků, kteří momentálně pracovali pro společnost SveAnd AB na různých místech Stockholmu. Někteří si přivezli i ženy nebo sestry a ty Jerzy zaměstnal v některé ze svých úklidových firem, které si založil bokem. Anders dělal, že o tom neví, hlavně když se jeho stavbyvedoucí postaral o to, aby během inspekce z úřadu nebyl na stavbě nikdo z těch, kteří nevlastnili identifikační kartičku ID06 povinnou pro všechny, kdo pracují na stavbě. Teď dal ovšem někdo určitě úřadu tip.

„Jak to myslíš,, no a‘?“ Jerzy rozhodil rukama. „Víc mi k tomu neřekneš? Copak nechápeš, že to půjde do kopru, pokud všem okamžitě ty papíry neseženeš?“

Anders pozvedl skleničku a s pohledem upřeným na Jerzyho ji vyprázdnil.

„Tak co tady furt stojíš? Máš co zařizovat.“

Jerzy zavrtěl hlavou.

„Tentokrát ne, Andersi. Tohle je tvůj problém.“

Anders se zasmál.

„Můj problém? Nedocvaklo ti, že pokud se položím já, ty jdeš taky?“

Mluvil sebejistě, ale zároveň si byl bolestně vědom toho, že jako první padne on a bude to tvrdý pád.

„Já jsem jenom zaměstnanec. Nikdo mi nedokáže, že jsem ty lidi sháněl, a asi nečekáš, že tě podržím, pokud se bude rozhodovat mezi náma dvěma. Jo, já přijdu o zdroj příjmu, ale najdu si novej. Co budeš dělat ty, pokud přijdeš o firmu?“

Když Anders neodpověděl, Jerzy si zapnul zip u bundy a otočil se. Jeho hlas zněl odevzdaně.

„Vyřeš to nějak.“

Anders otevřel ústa, aby něco řekl, ale Jerzy už zmizel za dveřmi buňky.

4.

Chamtivec bude vždycky chudý, říkávala babička. Bylo mi teprve jedenáct let, když jsem poprvé začala chápat, co to znamená.

Měla jsem každé ráno otvírat obchod na rohu ulice. Abych si vydělala vlastní peníze. Konečně si budu moct koupit něco, co sama chci. Věci, za které moje rodina zásadně peníze neutrácela. Limonádu, sladkosti, obrázkové časopisy. Třeba bych si mohla našetřit na kolo.

Táta se znal s majitelem a já jsem dostala klíče, abych mohla do obchodu přijít brzy ráno, zamést podlahu a vyskládat zboží. Těžký svazek, na kterém visely klíče od obchodu i od zadní místnosti, kde stál trezor. Kdybych jen věděla, kolik výprasků dostanu právě tím svazkem, hodila bych je hned první den rovnou do řeky. Ale tehdy jsem měla pocit, že mi opravdu věří. Že patřím mezi dospělé.

V den, kdy jsem měla dostat první výplatu, rozhodl majitel obchodu, že jsem neplnila svoje povinnosti tak, jak jsem měla. Následující měsíc jsem měla další šanci. Pokud bude všechno k jeho spokojenosti, dostanu výplatu za oba měsíce dohromady. A tak to pokračovalo dál.

Myslela jsem si, že až budu dospělá, tohle se změní. Kdo tvrdě pracuje a je dobrý člověk, získá nakonec svou odměnu. A že se mi splní všechny sny, pokud si to zasloužím.

Šeredně jsem se spletla.

5.

Ida na druhém konci linky mlčela. Trpělivě čekala, až Fredrik něco řekne. Úplně ji před sebou viděl, nohy v tureckém sedu a na ramena jí spadají dlouhé tmavé vlasy. Bylo už půl jedenácté v noci, ale očividně byla vždycky na příjmu, když jí zavolal.

Zkusil ze sebe vydolovat co možná odzbrojující tón.

„Už je pozdě a jsem docela utahaný.“

„Mám zítra volno. Můžeš přespat tady, jestli chceš.“

„Nemohli bychom si ten film pustit jindy?“

„To víš, že jo, ale… Já bych jenom chtěla být s tebou.“

Fredrik se rozhlédl po prázdné tramvaji.

„Ido, mám tě opravdu moc rád, ale přece víš, čím jsem si prošel. Nejsem na vztah připravený. Těch pár měsíců jsi byla opravdu skvělá a doufám, že se budeme dál vídat, ale…“

Slyšel, jak se Ida přerývaně nadechla.

Okamžitě si přál, aby to téma nevytáhl. Přátelství s Idou byl jediný skutečný vztah, který měl s někým mimo okruh rodiny Lindénovy. Ida byla v pohodě, ve všech ohledech. Měla pochopení pro všechno a pro všechny. Byla úplný opak Sofie, která spíš jako by na všech hledala chyby. Když se vloni v létě se Sofií znovu náhodou setkali, myslel si, že dostali druhou šanci. Ale nebyl jí vlastně nikdy dost dobrý. Poté co ho postřelili, za ním přišla do nemocnice. Seděla u jeho lůžka a držela ho za ruku. Moc si toho neřekli. On proto, že mu to nedovolilo zranění čelisti. Ona proto, že… Co se k tomu vlastně dalo říct? To, co se mu stalo, bylo tak absurdní, že se to nedalo vůbec vstřebat. Ale Sofie se z toho šoku docela brzy oklepala. Přeorientovala se z pečující polohy na budoucnost. Zvládat těžké situace byla součást její práce policistky, pohlížet na ně co možná strukturovaně a rozumově, kdežto on se zasekl na představě, co by se bývalo mohlo stát, kdyby se včas neobjevila Sofiina nadřízená Vera Nordlundová.

Zároveň nedokázal přestat přemýšlet o svém mladším bratrovi, přestože už si mockrát přísahal, že s tím přestane. Nepřežil přece jen Niklas ztroskotání trajektu v Baltském moři, při kterém zahynuli oba jejich rodiče? Fredrik propásl příležitost, kdy mohl zjistit, co se stalo, a pak se události dramaticky zvrtly. Pokusil se svoje myšlenky předestřít Sofii, ale v tu chvíli se její tón změnil. Začala zpochybňovat, co říkal. Prý je načase, aby už vzdal své bezvýsledné pokusy najít bratra, který je s největší pravděpodobností mrtvý, a to už bezmála šestadvacet let. Fredrika to rozčilovalo, přestože věděl, že to, co Sofie tvrdí, má logiku. Ke konci už byla každá její návštěva jako přes kopírák. Ahoj, jak ti je? Co říká doktor, zlepšilo se něco? Co budeš dělat dál? Jakou máš představu o životě, Fredriku? Její neustálé dorážení ho vyčerpávalo. Copak nemá nárok se zastavit a aspoň na vteřinku se zamyslet, když právě podruhé o vlásek unikl smrti?

Po nějaké době její návštěvy přestaly být tak časté. Neměli stejný pohled na život. Ona se oklepala a šla dál, on se zasekl v minulosti. Naposledy ji viděl, když ho Hans přijel do nemocnice vyzvednout. Setkali se ve dveřích, ale ani jeden z nich nedal najevo, že s tím druhým chce mluvit. Sofie zmizela v útrobách budovy a Fredrik nasedl do auta a ukázal Örnsköldsviku záda.

Znamená to ale, že musí strávit zbytek života sám? Brzy mu bude čtyřicet let. Třeba už další šance nepřijdou. Možná nebyl dost dobrý pro Sofii, ale to přece neznamená, že nebude dost dobrý pro nikoho. Ida měla očividně za to, že je lásky hoden. Zřejmě nemá cenu čekat na někoho, kdo v něm probudí stejně bouřlivé emoce, jako to dokázala Sofie. Třeba to funguje tak, že se lidé spokojí i s vlažnějšími city a určitou mírou přitažlivosti. Stačí sounáležitost a k někomu patřit.

Fredrik se poškrábal na hřbetu ruky. Pocítil známý neklid. Nechtěl teď myslet na svůj život a na všechno, o co přišel. Aktivně se pokoušel tyhle myšlenky zastavit, jakmile se přihlásily, ale během podzimu to bylo těžké. V září minulého roku uplynulo pětadvacet let od ztroskotání Estonie, které mu vzalo celou rodinu a stálo málem život i jeho. Vedle samotného výročí a všeho, co s sebou přinášelo, byly navíc uskutečněny nové průzkumné ponory a proslýchalo se, že se o Estonii chystá dokumentární film. Neustále se mu tak na duši tvořily nové šrámy, které se pokoušel vyléčit. Jako by to nestačilo, objevovaly se navíc v novinách čas od času články o událostech na ostrově Ulvön. Strhlo se kolem něj tehdy naprosté pozdvižení. Ještě teď mu na facebook občas přicházely žádosti o přátelství od cizích lidí a volali mu novináři, kteří ho chtěli pozvat do nějakého programu nebo podcastu. Zarputile odpovídal, že nechal všechno za sebou a že už o tom nechce mluvit, ale marně. Představoval zosobněné neštěstí a lidé stáli frontu na to, aby se mohli porýpat v otevřené ráně. A pokaždé se k tomu přidalo Sofiino jméno a zasadilo mu další úder do srdce.

„Jsi tam ještě?“ ozvala se Ida netrpělivě.

„Jsem tu.“

Fredrik pomyslel na prázdný byt a na všechny myšlenky, které tam s ním bydlí.

„Dobře, tak já přijedu.“

6.

Když Fredrik vešel do dveří, Ida seděla na pohovce. Byt ve čtvrti Stora Mossen nebyl od řadovky Hanse a Ingy daleko. Na stole už plápolaly čajové svíčky, ale televize byla vypnutá. Dvoupokojový byt zrcadlil svou obyvatelku. Byl vřelý a hravý. Přes opěrku pohovky byla přehozená světle růžová deka, která ladila s polštářky. Stínidla lampiček, závěsy i koberec byly v tónech světle šedé nebo světle růžové. Úlovky z blešího trhu měly své místo vedle drahého designového nábytku a na odkládacím stolku u stěny stála zarámovaná výšivka, na které se křížkovým stehem skvěl nápis: „Velké péro je pro chudou domácnost chabá útěcha.“ Fredrik se usmál. Ida nebyla jen ohleduplná a krásná. Navíc měla i vtipnou a spontánní povahu. Tuhle stránku osobnosti postrádali Fredrik i Sofie. Možná potřebuje právě ji. Někoho, kdo ho vytáhne z ulity a znovu mu ukáže, jak je život krásný.

„Ahoj.“ Ida poklepala na místo vedle sebe. „Pojď si sednout.“

Fredrik si zul tenisky a odložil je na koberec v předsíni. Ida ho pozorovala.

„Jak bylo u Ingy a Hanse?“

Fredrik zvedl z koberce igelitku s krabičkou plnou jídla.

„Losí steak. Máš chuť?“

Ida zavrtěla hlavou a zasmála se.

„Jak ti dneska je?“ zeptala se, když se vedle ní posadil. Intonace připomínala její profesionální pracovní tón, ale hned zase přeladila na přátelský hlas, když jí ukázal palec nahoru a začal si mnout bradu a několikrát otevřel a zavřel ústa.

„A co tady?“ pohladila ho palcem po čele. „Jak je tady uvnitř?“

Fredrik se usilovně snažil, aby před jejím dotykem neucukl. Chtěl, aby se ho dotýkala, a zároveň nechtěl. Už jí pověděl úplně všechno. Nejen o Sofii a událostech na ostrově Ulvön, ale i o Niklasovi, Estonii a hrůzách, které zažil oné noci. Řekl Idě víc než komukoli jinému. Víc než Sofii a svému psychiatrovi Torstenu Bredhovi. Dokonce jí řekl i to, že pořád nechce uvěřit, že jeho bratr zemřel. Ida mu naslouchala a nic nehodnotila. Kladla mu další otázky a společně s ním uvažovala. Jestli Niklas přece jen přežil, kam se poděl? Proč Fredrika nevyhledal? Proč se o něm nezmiňovaly žádné oficiální dokumenty ani lékařské zprávy? Fredrik na to neměl odpovědi. Ida také ne, ale nechala ho, ať pokračuje. Večer co večer, noc za nocí, po telefonu. Ani jedinkrát nezpochybnila to, co řekl. Bylo sice osvobozující mluvit otevřeně o svých myšlenkách, ale občas si říkal, jestli je to vůbec zdravé, nebo jestli tím spíš sytí své chorobné představy.

Ida mu dál hladila čelo palcem a zbylé prsty sklouzly na jeho krk. Její dotek mu nebyl nepříjemný. Otočil se k ní a zahleděl se do jejích velkých hnědých očí. Vy dva jste pro sebe jako stvoření, prohlásila Inga, když se s ní jednou jedinkrát setkala. Fredrik nemohl než souhlasit. Oba měli olivově snědou pleť a téměř černé oči. Nevěděl, jak vypadají Idini rodiče, ale jeho vlastní otec byl světlovlasý a měl modré oči. Máma tvrdila, že se u Fredrika projevily geny jejích belgických předků. Dědictví valonské krve, říkávala.

Ida se na něj prosebně dívala a oči jí zářily. Byla opravdu krásná. Pohladil ji po lesklých vlasech. Přece se nic nestane, když se tou krásou nechá svést. Jako by mu četla myšlenky, naklonila se k němu a dotkla se ústy jeho rtů. Měla teplé rty a chutnala po mátovém čaji.

Opětoval její polibek a přitáhl si ji k sobě.

*

Filip obřadně složil papíry od půjčovny aut, která měla pohotovost, a zastrčil si je do náprsní kapsy. Podíval se na hodinky. Bylo už po půlnoci.

„Takže teď zbývá jen vyrazit, že?“

Muž stojící proti němu v garáži přikývl.

„Jste si jistý, že zvládnete tu manuální převodovku?“ Muž se ustaraně podíval na čistoskvoucí auto zaparkované za nimi. V duchu určitě počítal, kolik bude stát výměna převodovky, kterou zničí blbeček v letním oblečení naučený na automat. A ani s ním to zjevně moc neumí, když dokázal zavařit motor předchozího auta navzdory faktu, že je venku pod nulou.

Filip si vzdorovitě vzal klíčky a ještě jednou poděkoval, načež se vydal k půjčenému autu. Jeho řidičský průkaz hovořil jasně, byl vystavený pouze na automatickou převodovku, a jeho majitel neměl ponětí, jak zvládne poslední úsek cesty přeřazovat rychlost. Ještě navíc ve sněhové vánici. Navíc se řízení o hodinu protáhne, protože se musel s asistenční službou svézt do Sundsvallu, aby si vyzvedl nové auto. Muž z půjčovny ještě dohlédl na to, aby Filip jakž takž nastartoval a vyjel z garáže, aniž by s sebou vzal celou budovu. Filip si přeříkal krátkou modlitbičku, aby zvládl výjezd bez toho, že motor zhasne, a když projížděl výjezdem z garáže, vítězoslavně se na chlapíka zazubil.

Netušil, proč ho mužovy zjevné obavy tak vyprovokovaly. Je přece pochopitelné, že mu nedůvěřoval. Jeho naprostá zmatenost mu musí svítit na čele jako červená na semaforu. Sám sobě by auto v žádném případě nepůjčil. Pořád ho vlastně udivovalo, že mu Fredrik svěřil svoje zbrusu nové volvo. I když to vlastně udělal ve chvíli, kdy si myslel, že s ním Filip nepřekročí hranice okresu.

Odkud Fredrik nové auto má, na to se Filip zeptat neodvážil. Fredrik vloni na podzim prodal starou škodovku po babičce a jednoho dne se u Filipových rodičů objevil ve volvu. Filip si domýšlel, že to byla nějaká forma kompenzace za to, že ho postřelila policie, ale nezeptal se.

Když se mu podařilo vymotat se ze Sundsvallu a vyrazil správným směrem po dálnici E4, vytáhl z kapsy mobil, ale došlo mu, že kombinace esemesky, sněhové vánice a manuální převodovky není optimální. Volat jí nechtěl. Zpočátku spolu komunikovali přes chat, než si vyměnili telefonní čísla a začali si posílat esemesky. Ona mu párkrát zavolala, ale konverzace vázla a byla trapná, takže se radši vrátili k formě komunikace, která jim oběma byla příjemná. Za dva měsíce navrhla, že by se mohli setkat. Studovala v Umeå, ale na víkendy jezdila domů do Stockholmu. Byla naprosto srozuměná s tím, co ho trápí, a zdálo se, že této problematice rozumí víc než kdokoli, s kým se kdy setkal. Navrhla mu, že přijde k němu domů, přestože bylo mírně nekonvenční domluvit si první rande v domě rodičů, když je muž v dospělém věku. Filip zvážil výhody a nevýhody její nabídky a nakonec se rozhodl, že bude lepší, když se setkají někde jinde. Kdyby se doma objevila neznámá žena, Hans a Inga by se ho na ni donekonečna vyptávali. Nejenže se styděl za to, že má známost, navíc byla o dvanáct let mladší. Bylo jí teprve dvacet sedm let a ještě studovala na univerzitě. Domluvili se, že si dají kávu na Alvikském náměstí. Odtamtud to Filip měl blízko domů, kdyby přišla panická ataka.

Schůzka se odvíjela dobře. Už jeden druhého znali tak dobře, že nepotřebovali dělat zbytečné okolky a klást nesmyslné otázky o ničem. Posadili se, vzali se za ruku, každý nad svým hrnkem kávy, a rovnou začali rozebírat poslední díl seriálu, který oba sledovali. Po schůzce byl naprosto unešený. Domů se vracel, jako by se vznášel na obláčku. Rodiče si pochopitelně té změny všimli, ale Filip je tvrdošíjně odmítal do svého nového světa pozvat. A byl to pro něj doslova nový svět. S ní po boku dokázal nejen vyjít ven z domu, ale dokonce i mezi lidi. V rozumné míře.

Nikam nespěchali. Cítili vzájemnou náklonnost i zvídavost, ale pro Filipa byl obrovský krok přenést svou sexualitu z obrazovky a samoty vlastní ložnice na skutečnou ženu z masa a kostí. Neustále se bál, že ji zklame. Do té doby se s dívkou vyspal jen jednou. Tehdy mu bylo čtrnáct let a jeho neohrabané pokusy napodobit sexuální akt tak, jak ho viděl ve starých pornofilmech, měly za výsledek to, že on sám vystříkl asi za minutu a slečna vedle něj celou dobu ležela bez hnutí, ani nedutala.

Až doposud.

Vystoupil z auta a upravil si oblečení. Srdce mu bušilo v hrudi a cítil, jak se mu potí dlaně, ale nebylo to nepříjemné jako jindy. Byl plný očekávání.

„Haló?“

„Madde?“