Skautské příběhy
pro děti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlasta Hurtíková

Skautské příběhy pro děti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Skautský slib

Slibuji na svou čest, že s pomocí Boží budu ze všech svých sil sloužit Bohu, církvi, své vlasti a Evropě, stále pomáhat svým bližním a dodržovat skautský zákon.

Skautský pozdrav

Skauti si při vzájemném setkání podávají levou ruku a zdraví se skautským pozdravem. Ten spočívá ve zvednutí pravé ruky, vzpřímení tří prostředních prstů a překrytí malíčku palcem: tři vztyčené prsty – představují tři body skautského slibu. palec překrývající malíček – symbolizuje zásadu, že silnější chrání slabšího.

Podáváme si levou ruku, protože je blíž srdci.

Skautské heslo

Semper Parati!
(latinsky – Vždy připraven!)

ÚVOD

U nás v Koblíkově se toho nikdy moc nedělo. Tedy do doby, než se vrátil náš Matěj…

Abych se vám představil: Jmenuji se Jakub, je mi dvanáct let a mám staršího bráchu Matěje, kterého jsem dlouho neviděl, protože žil v Anglii. Vedl tam jeden skautský oddíl a teď se konečně vrátil domů. Vypráví nám různé historky, které tam se skauty zažil, a já mu jen tiše závidím. Tady je oproti tomu děsná nuda. Občas se někomu zaběhne pes a pak ho hledá celá vesnice, ale jinak se tady fakt nic neděje. To až Matěj zjistí, určitě nám zas někam uteče.

Kluci říkají, že bych měl něco udělat, aby tu brácha zůstal na furt. Jenže co? Padl nápad, abychom ho tady zamilovali. Že kvůli holce tu prý zůstane. Taková hloupost! Brácha a holky? To sotva. To je vážně to poslední, co by ho teď zajímalo. Musí to být něco spojeného se skautingem. To je totiž jeho jediná a největší vášeň.

No a pak mě to konečně napadlo. Tady u nás je spousta kluků a holek, kteří nechodí do žádných kroužků, protože tu nic není. Ptal jsem se jich, co by řekli na to, kdybychom v Koblíkově založili skautský oddíl, a byli nadšení!

Brácha na to kupodivu nereagoval zle, ale věděl jsem, že si o tom bude chtít nejdříve trochu popřemýšlet. On vždycky o všem hodně přemýšlí.

Zpráva o mém nápadu se brzy rozkřikla po celé vesnici a do oddílu se přihlásilo celkem patnáct zájemců – šestnáct i se mnou. Brácha řekl, že to s námi zkusí.

Našemu starostovi se nápad také moc líbil a daroval nám klubovnu. Byla už sice trochu starší, ale to nám nevadilo. Každý den jsme si ji po kouskách opravovali, a když byla hotová, vypadala skoro jako nová.

Matěj pak svolal první schůzi, na které se vymýšlelo jméno pro náš oddíl. Padla spousta zajímavých názvů, ale jednohlasně jsme vybrali Navaho, podle jednoho indiánského kmene žijícího v jihozápadní části Ameriky.

Náš oddíl je smíšený, což znamená, že jsou v něm kluci i holky. Matěj říká, že je to pro nás lepší, abychom se prý naučili k sobě chovat a nedělali mezi sebou rozdíly. Něco na tom bude, protože od té doby, co jsme si začali opravovat klubovnu, si s holkami tak nějak víc rozumíme.

Domluvili jsme se, že se s Matějem budeme v klubovně scházet každých čtrnáct dní, vždy v sobotu ráno. My se tam však určitě budeme scházet častěji – nejlépe každý den.

Byl květen, počasí už vybízelo k venkovním aktivitám a my už se nemohli dočkat naší první schůzky s náčelníkem.

1. BOBŘÍK MRŠTNOSTI

Červen„Je načase, abychom si promluvili o tom, co bude náplní našich setkávání,“ řekl nám Matěj ono sobotní ráno. „Já osobně navrhuji lovení bobříků. To určitě každý z vás dobře zná. Bobříci jsou zkoušky vašich vlastností, schopností, znalostí i dovedností. A podle toho, jak se která zkouška komu z vás povede či nepovede, se pozná, jaký kdo je.“

Ten návrh se všem líbil a byl jednohlasně odsouhlasen.

„A jako první vyhlašuji bobříka mrštnosti – bobříka žluté barvy. Zahrnuje tyto disciplíny: běh na 50, 60 a 100 metrů, dále pak skok do výšky a do dálky. Kdo uloví tohoto bobříka, dostane ode mne žlutý knoflík, který si smí přišít na rukáv.“

„To určitě vyhraje Lukáš, je přece v tělocviku nejlepší!“ volají kluci. A byla to pravda – Lukáš byl fakt borec. Vždyť taky poctivě každé ráno běhal, a to za každého počasí!

Matěj pověsil na nástěnku tabulku požadovaných výkonů. Všichni jsme si je prohlédli a už se ozývaly první reakce:

„To nedám ani náhodou!“

„To zvládnu levou zadní!“

„Copak jsem Superman?“

„To to můžu jít rovnou zabalit…“

Matěje naše reakce rozesmály. Vzal stopky a už nás hnal na hřiště. „Pojďte, mudrlanti, máme před sebou hodně práce, tak ať to do večera stihneme!“

Jak se dalo očekávat, z kluků si v běhu vedl nejlíp Lukáš. Už odmalička běhával – a to úplně všude. Do školy, do obchodu, na hřiště, prostě kamkoliv měl namířeno, tam běžel. Někdy jsme si říkali, jestli není robot nebo Marťan.

On ale nevynikal jen v běhu. Jak se později ukázalo, dařilo se mu i ve skoku do výšky a do dálky. No a tak není divu, že jako první z nás získal žlutý knoflík.

Z holek měla v běhu nejlepší čas Maruška. Taky hodně běhá, stejně jako Lukáš. Ani ne tak pro zábavu, jako spíše proto, že pořád někam pospíchá. Nemá to jednoduché. Když byla malá, umřela jí maminka. Tatínek už se nikdy znovu neoženil, a tak se musí Maruška starat nejen o domácnost, ale i o své mladší sourozence. Nechápu, jak to všechno zvládá. Ještě ke všemu má pořád dobrou náladu a na všechny se usmívá. Jak to jenom dělá?

Ve skoku do výšky a do dálky se jí také dařilo nejlíp, a tak jako druhá dostala zaslouženě žlutý knoflík.

Zato nám ostatním se už tolik nedařilo. Ať jsme se snažili sebevíc, výsledky byly horší a horší. „Nevěšte hlavu,“ povzbuzoval nás Matěj. „Trénujte každý den a uvidíte, že přijde zlepšení.“

A měl pravdu. Každé odpoledne po škole jsme se scházeli na hřišti a vydávali ze sebe maximum. Holky chodily taky a musím uznat, že se fakt snažily.

Nakonec se nám přece jen podařilo zdolat všechny disciplíny a ulovit tak našeho prvního bobříka.

Hrdě jsme si přišívali žluté kolečko a těšili se na další úkol.

Zato Vašek si se žlutým bobříkem mrštnosti ne a ne poradit.

Celých čtrnáct dní s námi chodil na hřiště, ale bylo to marné.

Už jsme ho znali a věděli jsme, že za to může ta jeho zpropadená smůla, co se mu neustále lepí na paty. Alespoň to tak Vašek tvrdí...

Abyste tomu rozuměli, Vašek je kluk od nás ze třídy. Učí se dobře, ale v tělocviku mu to moc nejde. Vždy, když na něho přijde řada, celý ztuhne a jeho výkony tomu pak odpovídají.

„To se mi nějak nezdá,“ řekl mi večer Matěj, když jsem mu o Vaškovi vyprávěl. Na druhý den si ho vzal stranou, aby si s ním popovídal. „Poslyš, Vašku, ta tvoje smůla, jak o ní každému vyprávíš, má určitě nějaký vysvětlitelný původ. Nechceš mi o něm říct?“

Vašek se začal ošívat a celý zrudl. Bylo mu to trapné.

„No tak,“ povzbuzoval ho Matěj. „Třeba ti můžu pomoct.“

„To sotva,“ zamumlal Vašek. „Doma si o mně myslí, že jsem k ničemu… U nás v rodině jsou totiž všichni sportovně nadaní. Kromě mě… Táta, brácha – a dokonce i máma!

Mně nikdy nic nešlo a ani mě nic nebavilo. Jediné, co jsem ale vždycky chtěl, bylo kolo. Jenže to mi naši nechtěli koupit, protože měli strach, abych z něj nesletěl a nezranil se…“

Matěj byl rád, že se mu Vašek svěřil, a dlouho si s ním ještě povídal. Od toho dne si ho vzal na starost. Scházeli se denně na hřišti a cvičili spolu. Postupně se Vašek uvolňoval, a i když nepodával nijak zvláštní výkony, alespoň se na hřišti cítil mnohem líp a cvičení ho konečně začalo bavit.

Jednoho dne mu Matěj daroval své staré kolo. To jste měli vidět, jakou měl Vašek radost! Brzy se na něm naučil skvěle jezdit, a jestli se ptáte, zda z něj sletěl, tak ano – a ne jednou… Ale to už k tomu přece patří.

2. BOBŘÍK MÍŘENÍ

Po čtrnácti dnech přišel Matěj s novým bobříkem. „Dnes budeme lovit světle zeleného bobříka míření,“ oznámil nám a my jsme samozřejmě hned zajásali, protože to je něco pro nás. „Doufám, že budeme střílet z luku nebo tak něco!“ volal jsem nadšeně, ale Matěj zakroutil hlavou. „Na lukostřelce si budete smět hrát, až ulovíte tohoto bobříka. Věřte mi, nebude lehký!“

Byli jsme vážně zvědaví. Matěj vyryl do země obvod čtverce jeden krát jeden metr. „Vaším cílem je trefit se do tohoto čtverce. Stoupněte si deset kroků od něj a budete házet celkem stokrát. Pokud kámen dopadne do čtverce, ale odrazí se nebo se vykutálí ven, pokus je platný. Pokud však dopadne mimo čtverec a dostane se do něj odrazem, pokus je neplatný. Abyste ulovili světle zeleného bobříka míření, musíte mít minimálně osmdesát platných pokusů.“

Rychle jsme běželi hledat kameny a postavili se do řady. Teda přiznám se, že jsem si to představoval mnohem jednodušeji. Vůbec, ale vůbec se nám nedařilo! Ani holkám, ani klukům. Házeli jsme jako diví, ale většina kamenů padala mimo čtverec. „Tohohle bobříka budeme lovit hodně dlouho,“ zamumlal kdosi vzadu.

„Pokud ho vůbec někdy ulovíme…“ ozvala se Maruška.

Vypadalo to opravdu zoufale. Z holek zatím vedla Lenka. Do čtverce hodila celkem čtyřicet kamenů, tedy polovinu. Byla z toho dost překvapená a my popravdě taky.

Tolik kamenů jsem nehodil ani já a bylo mi fakt trapně. Matěje to zaujalo, a tak se Lenky zeptal, jestli dělá nějaký sport. Ta jen prohodila, že občas hraje doma s bráchou šipky a že jí to docela jde, ale kromě toho že nedělá nic zvláštního.

„Hraní šipek je také o technice míření a o soustředění, stejně jako házení kamenů do čtverce. To vysvětluje, proč ti to tak jde. Jen musíš více trénovat, aby se ti podařilo hodit minimálně osmdesát kamenů. A to platí pro všechny!“

obrátil se na nás a my jsme jen klopili oči. Nevěřili jsme, že to dokážeme. Byl to pro nás opravdu nesplnitelný úkol.

Jako poslední házel Roman. Vypadal docela klidně. Chvíli se soustředil, zamířil a kámen dopadl přímo doprostřed čtverce. Všichni jsme zpozorněli. Roman vzal do ruky druhý kámen a opět dopadl do čtverce. Tak to pokračovalo a nebudete tomu věřit, trefil všech sto kamenů. Neminul se ani jednou!

„Hurááá!“ skákali jsme radostí kolem něho a pak jsme ho vyhodili několikrát do vzduchu. Nikdo z nás tomu nemohl uvěřit.

„Jak jsi to udělal?“ ptali jsme se ho jeden přes druhého.

„Když my doma s bráchou a ségrou trénujeme házení kuliček z různých vzdáleností. Trefujeme se do sklenic a všelijakých dalších nádob. Natáčíme se u toho, a když se nám to povede, dáme video na Youtube.“

„Vy jste youtubeři?“ ptali jsme se užasle.

„Jo, ale ne takoví, co točí hlouposti a plácají nesmysly. Hodně se nadřeme a někdy trénujeme i několik dní, než kulička spadne, kam má. Je to fakt náročné, ale když se nám to podaří, máme takovou radost, že se to ani nedá popsat.“

„Páni!“ volám obdivně. „Jak to, že jsi nám o tom nikdy neřekl?“

„Vždyť víte, že toho moc nenamluvím,“ začervenal se Roman. „A krom toho nejsem žádná hvězda. Dělám to, protože mě to baví.“

Strhl se bouřlivý potlesk a jeden za druhým jsme mu gratulovali. Matěj ho pak poprosil, aby nám poradil, co dělat, abychom trefili co nejvíce kamenů.