Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

All the Other Mothers Hate Me

Copyright © 2025 by Sarah Harman

All rights reserved

Translation © Jitka Švubová, 2025

Czech edition © Host – vydavatelství, s. r. o., 2025

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-2873-8 (PDF)

ISBN 978-80-275-2874-5 (ePUB)

ISBN 978-80-275-2875-2 (MobiPocket)

Jackovi, mému nejlepšímu klukovi

PROLOG

Ten kluk, co se pohřešuje, je desetiletý Alfie Risby, a abych pravdu řekla, je to pěkný hajzlík.

Chápu, že mluvit takhle o dítěti, navíc ve chvíli, kdy je nezvěstné, je dost hrůza. Jenže — a nejsem na to kdovíjak pyšná — kdybych si měla v Dylanově třídě vybrat jednoho kluka a nechat ho za bílého dne zmizet, Alfie by na mém seznamu zaujímal první místo.

Jsou zkrátka děcka, co byste nejradši praštili, a Alfie byl jedním z nich. Snad kvůli svým světle zrzavým vlasům — tomuhle odstínu se říkávalo jahodová blond. Nebo za to mohly ty jeho nanicovaté oči, světle hnědé jako rozinky. Případně špičaté zuby, co mu dodávaly vzezření fretky.

S tou špičatostí nepřeháním: loni pokousal svou chůvu Cecilii tak, že si to musela nechat zašít. Když ho pak odpoledne chodila vyzvedávat, ještě pár týdnů si pevně svírala zafačované předloktí a vypadala jako smutný přízrak.

Jednou jedinkrát, když jsem se nabídla jako rodičovský dozor na školním výletě — třídním pikniku v Hampstead Heath — se ke mně Alfie přes talíř párků naklonil a s naprostou samozřejmostí, jako bychom byli dva dospěláci, co spolu klábosí někde u baru, mi oznámil, že se mu „ty moje štětkovský nehty fakt líbí“.

A pak tu byla jeho rodina. Nebyli to jen tak ledajací boháči ze St. Angeles. Hráli úplně jinou ligu.

„Ti doma přehazují peníze vidlemi,“ pošeptala mi jedna z matek, když jsme spolu během letošní jarní charitativní akce úhledně rovnaly sušenky na malé plastové tácky.

Pokud bych ale měla být upřímná, mé pocity vůči Alfiemu neměly s jeho vlasy, zazobaností ani fretčími zuby nic společného. Kdepak. Moje averze pramenila výhradně z faktu, že se k Dylanovi, mému jedinému, předčasně vyspělému synovi, choval jako k nějakému hmyzu, který je třeba rozmáčknout.

A moje dítě nikdo rozmačkávat nebude.

1

Shepherd’s Bush, Londýn
PÁTEK, 7.45

Když se probudím, v hlavě mi pořád dokola zní jedna písnička od Girls’ Night. „Zemětřas“ se, popravdě řečeno, nikdy nestal trhákem, v jaký hudební vydavatelství doufalo. Moc nepomohlo, že ve stejném týdnu, kdy náš singl vstoupil do éteru, zasáhl jižní Kalifornii ničivý otřes o síle 8,9 stupňů, zbořil několikapatrové parkoviště jako domeček z karet a v troskách uvěznil 346 lidí. I tak je to ale pořád moje oblíbená písnička.

Jsi jak malý zemětřesení,

desítka na škále trápení.

Prý je to jen dočasný loučení.

A pak si klidně pláchneš s tou děv—

Broukám si pod peřinou a představuju si, že zpívám pro vyprodaný stadion ve Wembley. Místo toho mě ale čeká vlažná sprcha v přízemní polovině viktoriánského řadového domku. Ani mi ten zatracený barák nepatří celý.

„Dylane!“ zavřeštím. „Vstávat! Přijdeš pozdě do školy!“

Ve dveřích se objeví můj syn, oblečený od hlavy až k patě, včetně školní čepice a kravaty.

„Ha ha, mami, fakt vtipný.“ Obrátí oči v sloup a vtiskne mi do ruky plechovku vychlazeného redbullu.

Trochu si z ní usrknu. Tím mám náš každodenní ranní rituál odbytý a zase si přetáhnu teplou přikrývku přes obličej.

„No ale teď vážně, nemohli bysme dneska přijít včas?“ naléhá na mě můj syn. „Paní Schulzová říkala, že autobus tentokrát nebude na nikoho čekat.“

V mysli mi vytane mlhavá vzpomínka na lísteček s návratkou, kam jsem tužkou na oči v barvě lilku načmárala svoje iniciály a zaškrtla políčko „Nemohu se zúčastnit jako doprovod“.

„Kvůli té exkurzi?“ zamumlám zpod peřiny.

„Jo. Mokřadní centrum. Pozorování ptáků. Můžeš už, prosím tě, vstát?“

„Jasně. Těšíš se?“ Snažím se získat trochu času, ale Dylan pospíchá ještě víc než obvykle. Třeba to znamená, že už ta šikana konečně přestala.

Obrátí ke mně prosebné zelené oči. „Nemohl bych dneska jít prostě sám?“ nadhodí, a je to napůl otázka, napůl zakňourání.

Znovu si z obličeje stáhnu peřinu. Skrz rolety dovnitř proudí tlumené pozdně podzimní světlo a bodá mě do sítnic. Násilím se přinutím zaujmout vzpřímenou polohu. Proč musí být ráno takové světlo?

„Dylane. Tohle už jsme přece probírali. Je ti deset. Nebudeš chodit do školy sám. Chceš snad skončit u nějakého chlupatého pedofila ve sklepě? Co? Chceš snad zbytek života strávit —“

„Tady se říká suterén, mami,“ přeruší mě. „Sklep říkají jenom Američani.“

To, jak při slově „Američani“ nakrčí nos, je pro mě jako rána sekerkou přímo do srdce.

Vyzunknu zbytek redbullu a odhodím plechovku směrem ke slibně se rozrůstající sbírce na prádelníku. Dylan vztekle zírá na hromadu prázdných plechovek, jako by to snad byly vyřazené uranové tyče.

„Dáš je pak zrecyklovat, viď? Hliník je jeden z energeticky nejnáročnějších materiálů na planetě. Pan Foster mi pouštěl dokument —“

„Teď ne, ty grínpísáku. Nebo přijdeme pozdě.“

Dylan zasténá a vyrazí do kuchyně. „Fajn,“ povzdechne si. „Ale mami —“ donese se ke mně z chodby jeho hlas. „Nemůžeš si dneska prosííím vzít něco normálního? Jako ostatní mámy?“

Vrhnu rychlý pohled na svoje tričko z turné Girls’ Night v roce 2008. Ze všech triček naší kapely ho mám nejradši. Pochází z raného období, ještě před tím debaklem s Rose. Na přední straně má potisk s fotkou mého mnohem mladšího obličeje, vzadu je velkými písmeny jako na fotbalovém dresu vyvedené moje jméno: FLORENCE.

Přetáhnu si pohoršlivý svršek přes hlavu a z hrdla se mi přitom vydere taurinem šmrncnuté říhnutí. V hromádce prádla na podlaze mě upoutá jasně oranžové tílko nad pupík.

„Jasná páka, hochu.“

2

Shepherd’s Bush
PÁTEK, 7.58

Vzduch venku je průzračný a studený, právě totiž nastalo ono krátké ohavné období uprostřed listopadu, kdy už se čas posunul o hodinu zpátky, ale ještě nezačaly vánoční večírky.

Dylan přede mnou peláší k hlavnímu vchodu a batoh se mu klimbá na jednom rameni. Pan Foster, náš soused a již zmíněný fanda dokumentů o hliníku, stojí před svým domem a hází do kontejneru na tříděný odpad zavařovačky. Dylan mu nadšeně zamává. Mně trochu zacuká v obličeji. Vůbec mě netěší, že nejlepším kamarádem mého synka je místní šestasedmdesátiletý ekologický fanatik. Ještě menší radost mám, že neustále strká Dylanovi jako krmení pro želvu živé cvrčky. Tuhle bitvu ale svedeme jindy.

„Vida, Florence,“ vzhlédne pan Foster od hromádky sklenic. „Viděla jste ten —“

„Vlastně teď máme docela naspěch,“ houknu za běhu přes rameno. Jestli Dylan ten autobus zmešká, pěkně si to odskáču.

Pan Foster si cosi zabručí pod vousy a vrátí se ke svému kontejneru. „Jistě. Nebudu vás zdržovat.“

Čím víc se blížíme k Dylanově škole, tím častěji důvěrně známé stánky s rychlým občerstvením a sázkové kanceláře ustupují bio řeznictvím a nóbl vinotékám. Po chvíli už míjíme obrovitánské bílé rezidence, v nichž sídlí uzbecká ambasáda a rodina Beckhamových. Dylanova škola je jen pár bloků odsud, ukrytá na konci slepé ulice.

St. Angeles je sto padesát let stará chlapecká přípravka, umístěná v rozlehlém viktoriánském panském sídle, které jako by vypadlo z některého Dickensova románu. Jediným ústupkem moderní době jsou nepatřičně jásavé modré vstupní dveře, ve spěchu přemalované v dobách, kdy budovu před několika lety získala do vlastnictví akciová společnost a pokusila se ji násilím přenést do jednadvacátého století.

Ranní nástup do školy svou propracovanou choreografií připomíná severokorejskou vojenskou přehlídku. Přísně se tu dodržuje pravidlo zákazu vjezdu, takže se všichni rodiče — bez ohledu na svou důležitost a zaneprázdněnost — nejdřív ze všech sil snaží urvat parkovací místo někde na ulici o pár bloků dál, a pak se k impozantní kovové bráně přesouvají pěkně po svých jako poutníci na cestě do Mekky.

Než dorazíme na místo, zástup prosebníků už se vine i za roh. Jdeme sice pozdě, ale ne superpozdě. Dylan ten autobus nezmešká a já zase stíhám svou další, životně důležitou schůzku. Musím jen nějak proklouznout paní Dobbinsové, nové vedoucí „pastorační péče“. Jejím telefonátům se úspěšně vyhýbám celé týdny. Ať už mi chce cokoli, nebude to nic dobrého.

Dylan a já se zařadíme za Allegru Armstrong-Johnsonovou a jejího neduživého synka Wolfieho. Udržuju si od ní uctivý odstup a doufám, že se neotočí. Nebylo by fér nazývat tuhle ženskou svou Nemesis — ta pocta už náleží Hope Grüberové —, a navíc Allegru neznám dost na to, abych ji mohla kloudně nenávidět. Je to ale jedna z matek ze St. Angeles, které obcházím velkým obloukem. Taková ta, co má zářivě lesklé hnědé vlasy, je členkou soukromého sportovního klubu Hurlingham a vlastní koňskou farmu o rozloze skoro kilometru čtverečního v Norfolku. Její manžel Rupert se živí psaním Churchillových životopisů. Tahle práce nejenže prý doopravdy existuje, ale dokonce si díky ní může rodina dovolit bydlení v nóbl domě u stanice South Kensington.

„Zase pozdě, Florence?“ zakvoká Allegra a je u toho samé veselí a falešná zdvořilost.

Vzhlédnu k ní. Dnes ráno si nasadila máslově žluté jezdecké boty od Hermèse, kabát Barbour a neskutečně samolibý výraz. Její anorektický vipet, navlečený do prošívané vestičky, volně pobíhá kolem.

Když neodpovím, stiskne Allegra rty a poměrně nahlas prohlásí: „Ty ses ale nastrojila. Máš pak nějaké velké plány?“

Cosi v jejím tónu způsobí, že si připadám jako děcko pozvané na kobereček do ředitelny. Tím spíš, že jsem o celé desetiletí mladší než většina matek ze St. Angeles — žádná z nich se totiž nenechala omylem zbouchnout ve dvaceti.

Allegřinu otázku nechám bez odpovědi a poplácám jejího šeredného psa po hlavě. „Hodný Wolfie.“

Trhne sebou. „Wolfie je můj syn,“ zamračí se na mě. „Ne pes.“

Začnu si polohlasem pobrukovat úvodní slova písničky „You’re So Vain“. Už jsem skoro u refrénu, když mě Dylan probodne vražedným pohledem.

„Mami!“ zasyčí. „Nech toho!“

„Čeho?“ otážu se nevinně. „Carly Simonová je klasika!“

Měla bych být na Allegru hodná. Ve skutečnosti je to tady v St. Angeles ohrožený druh: nefalšovaná Britka. Většina lidí jako ona — bez šlechtického titulu a manžela s investičním fondem — už se dávno uchýlila do Surrey. Je to zkrátka zvláštnost tohohle koutu Londýna: žije tady exotická směsice lidí z celého světa s tajuplnými zdroji příjmů. Popravdě řečeno tu máte větší šanci narazit na bahrajnského prince nebo řeckou dědičku loďařské společnosti než na někoho, řekněme, z Yorkshiru. Před jistou dobou se proslýchalo, že v St. Angeles té zbývající hrstce britských žáků sníží školné — cosi na způsob stipendia pro sociálně slabé studenty. Úplně přitažené za vlasy to není. Zahraniční rodiče by rádi věřili, že když pošlou děti do školy ve slamáku a podkolenkách, poskytnou jim „autentickou“ zkušenost s anglickou kulturou. Pokud by i všichni ostatní žáci pocházeli z Melbourne, Paříže, Hongkongu nebo Helsinek, nemělo by smysl měnit vzdělání svého potomka v nostalgický britský maškarní bál.

Osobně se domnívám, že celá tahle anglická posedlost školami je směšná. Tam, kde jsem vyrůstala já, v narvaném dvoupokojovém bytě na sluncem rozpáleném chodníku kousek od Orlanda na Floridě, děti prostě chodily tam, kam to měly z domova nejblíž. A dospělí chlapi rozhodně netrávili celou večeři snahou zjistit, kde jejich hostitel pochytil násobilku.

Být to na mně, navštěvoval by Dylan základku o ulici dál od našeho bytu a já bych si každé ráno mohla pětadvacet minut přispat. Když jsem se o tom ale zmínila svému bývalému manželovi Willovi, spustil takový povyk, jako bych chtěla Dylanovi upřít formální vzdělání a nechat ho příštích deset let tvrdě dřít v zemědělském družstvu. Will je totiž kluk ze St. Angeles a trval na tom, že Dylan tam bude chodit taky.

„Fajn,“ pokrčila jsem rameny. „Ale platíš to ty.“

A je fakt, že ta uniforma je vážně roztomilá.

Když dorazíme k přední bráně, obdaří nás zástupkyně ředitele, přestárlý brontosaurus jménem paní Schulzová, upjatým úsměvem.

„Dobré ráno, Dylane,“ pozdraví škrobeně a zpod helmy šedivých kudrlin zamžourá na mě. Obléká se přesně jako paní Doubtfireová a je slabě cítit naftalínem.

„Hezky se dneska bav, rošťáku!“ zavolám na Dylana, než projde branou a zmizí mi v moři dalších kluků, oblečených do stejných sak. „Pěkně jim všem vytři zrak!“

Paní Schulzová stáhne obličej v bolestné grimase. „Paní Palmerová,“ kývne na mě.

„Grimesová,“ připomenu jí. „Palmer je jen Dylan. Po tátovi.“

Zamrká na mě zpoza obrouček kulatých brýlí. „Jistě,“ odvětí bezvýrazně. Jako kdyby mě snad posledních pět let nepotkávala každé ráno. „Přijměte mou omluvu. Hezký den přeji.“

Spěchám pryč od brány a silou vůle se snažím zařídit, aby se nikde neobjevila paní Dobbinsová. Kousek ode mě krmí Hope Grüberová, předsedkyně sdružení rodičů a přátel školy, Farzanah Khanovou a Cleo Risbyovou fascinující historkou o tom, jak úžasných výsledků dosáhlo jedno z jejích trojčat na přijímačkách nanečisto ve Škole svatého Pavla.

„Nesháněli jsme si ani žádné doučování!“ chvástá se a usilovně pomrkává falešnými řasami.

Hope je snaživka z Brisbane, která se ze všech sil pokouší šplhat po společenském žebříčku. Než se seznámila se svým manželem, o třicet let starším rakouským realitním magnátem, byla to nepříliš úspěšná katalogová modelka a žila nad obchůdkem s fish and chips na Goldhawk Road. Po mém odchodu z Girls’ Night se naše cesty nějakou dobu protínaly. Nikdy jsme sice nebyly kamarádky, ale žily jsme paralelní životy: nákupy v Primarku, pařby v klubu Fabric a neustálé vyhlížení další dobré věci, co nás v životě potká. Rozdíl je jen v tom, že Hope se jí dočkala.

Dnes má tři syny, řídí pastelově modrý bentley s espézetkou na míru ve znění M4M1NA a na instagramu se označuje výrazy jako #Modelka, #Filantropka a #VelkáŠéfka. Pořád má ale přízvuk jako lůza a na to, aby plně zapadla mezi vyznavačky nenápadného luxusu, nosí až příliš mnoho věcí s leopardím vzorem. Přesto se dokázala matkám v St. Angeles zavděčit, protože je horlivá s velkým H. Potřebujete zorganizovat charitativní galavečer nebo dobročinný prodej domácího pečiva? Hope je přesně váš člověk. Určitě taky není na škodu, že mají s Karlem Theodorem v záloze osmipokojovou chatu ve Verbier, kterou si ostatní mámy můžou půjčovat — klidně i uprostřed sezony. Výměnou za to její příšerná trojčata Tripa, Teddyho a — co já vím — Trumberu, nikdo nikdy nezapomene pozvat na žádnou narozeninovou oslavu. Na rozdíl od Dylana.

„Podle paní Dobbinsové je přirozeně nadaný!“ mečí Hope. Už jen při zvuku toho jména cítím, jak mi po zádech přeběhne mráz. Měla bych odsud rychle vypadnout.

Farzanah, stojící po jejím boku, zdvihne jedno dokonale tvarované obočí a nijak se nesnaží maskovat skepsi. „Skutečně?“

Na rozdíl od Hope má Farzanah opravdovou práci — poskytuje „dermatologickou péči celebritám“, v Harrods má svou řadu produktů péče o pleť a vlastní kanceláře na Harley Street. Je to zřejmě nejpěstěnější lidská bytost, s jakou jsem se kdy zblízka setkala. Má zářivou pleť, běloskvoucí zuby a hřívu tmavých vlasů, co se lesknou tak, že se v nich člověk může zhlížet jako v zrcadle. Její otec byl na sklonku devadesátých let pákistánským velvyslancem a Farzanah navštěvovala dívčí internátní školu v Berkshiru, kde pochytila stejnou břitkou výslovnost, jakou se honosí ovdovělá hraběnka z Granthamu v seriálu Panství Downton. Její syn Zain je navrch k tomu všemu opravdový génius a tři roky po sobě vyhrál v soutěži ve stavbě modelů z lega. Hope se na Farzanah dívá spatra, ale nesnáší ji úplně jinak než mě.

Vedle nich postává Cleo Risbyová, poslouchá ovšem jenom na půl ucha a snaží se cosi vyštrachat ve své obří kabelce. Cleo je ze všech matek dětí ze St. Angeles nejvíc v kurzu. Je skoro o třicet centimetrů vyšší než ostatní, má ledově blond vlasy a neustále roztěkaný výraz — jako modelka, co právě procitla ze snění. Údajně se věnuje umění, ačkoli její práce, alespoň pokud je mi známo, spočívá převážně v tom, že hulí jako fabrika před spoustou různých galerií a nechává se fotit časopisem Vanity Fair. Její manžel je starší než ona a je to pohádkově bohatý dědic firmy na výrobu mražených potravin.

Cleo se ráno před školou ukáže málokdy (na to má lidi), takže se dnes jedná o mimořádnou příležitost — hlavně pro Hope, která po ničem netouží víc než stát se Cleinou nejlepší kamarádkou. Allegra Armstrong-Johnsonová ji však bohužel o několik desetiletí předběhla (s Cleo spolu bydlely už na škole), a tak je Hope nucena spokojit se s Farzanah a v mezičase se baví tím, že se naváží do mě.

Když peláším kolem, Hope mě chytí za nadloktí a starostlivě našpulí odulé rty. „Ach, Florence, tady jsi. Sháněla se po tobě paní Dobbinsová. Vypadalo to poměrně naléhavě.“

„Aha, hm, díky,“ zamumlám.

Farzanah zlověstně zamlaská. „A jejda. Je s Dylanem všechno v pořádku?“

S Hope si vymění vědoucí pohledy a já znovu přidám do kroku. Zbývá už jen kousek, na rohu zahnu doleva a budu v bezpečí — zbavím se paní Dobbinsové i odsuzujících pohledů ostatních matek a uteču všemu, co Dylan provedl tentokrát.

Na konci chodníku, zrovna když se chystám vydechnout úlevou, mě kdosi tvrdě šťouchne mezi lopatky.

Do prdele.

Otočím se, ale za mnou nestojí paní Dobbinsová, nýbrž nějaká Asiatka s lesklými vlasy, která v ruce svírá mobil a s výrazným kalifornským přízvukem do něj cosi drmolí. „Tak jsem mu řekla, že to je naprosto bez debat, na to musíme mít krytí z New Yorku…“

Už jsem v téhle zemi prožila téměř polovinu života a málem jsem zapomněla, jak pronikavý takový americký přízvuk je, když zazní v plné síle. Ten můj se v průběhu let trochu naředil, asi jako když smícháte instantní kafe se slabým čajem.

„Ehm, pardon? Strčila jste do mě.“

Žena si ukáže na ucho, čímž mi taktně naznačí, že telefonuje. Jako bych to snad byla já, kdo ji právě nabral do páteře.

„Jasně. Ano. Na sto procent. Každopádně vám ještě zavolám,“ prohlásí, vytáhne si z ucha sluchátko a napřáhne ke mně pravici. „Jenny Choiová,“ představí se a potřese mi rukou, jako bychom spolu právě uzavřely historicky významnou dohodu o volném obchodu. „Za tamto se omlouvám. Jen se někam pokouším vmáčknout další účtovatelnou hodinu.“

Všimne si mého zmateného výrazu a dodá: „Jsem právnička. Asi riziko povolání.“

„Jasně. My se známe?“

„Ne, kdepak, jsme tady noví. Ale paní Schulzová mi říkala, že je tady ještě jedna americká máma.“ Jenny s úsměvem přešlápne z nohy na nohu. Je přinejmenším o deset, možná i o dvacet let starší než já. Ve tváři nemá ani náznak líčení a na sobě má androgynní, neskutečně draze vypadající kancelářské oblečení. Přesně ten typ ženské, co si kliďánko nechá zavolat vedoucího.

„Mám dvojčata — Maxe a Charlieho. Měli nastoupit do školy pro americké děti v St. John’s Wood, ale při pohovoru… no, hoši měli zkrátka špatný den.“ Jenny se s křečovitým úsměvem odmlčí. „Ale to je jedno. Teď jsme tady.“

Kývám a pokouším se vstřebat kanonádu informací, kterou mě zahltila. V dálce se ze školní brány vynoří paní Dobbinsová a začne pátravým pohledem zkoumat řadu rodičů odevzdávajících děti.

„No, ehm, tak vítejte v St. Angeles,“ utrousím a snažím se vycouvat, než mě paní Dobbinsová zmerčí.

Jenny si založí ruce na hrudi. „Poslyšte, co kdybyste mi na sebe dala telefon? Kvůli hraní.“

„Hraní?“ Prohlížím si Jennyinu hladkou tvář, dokonalé zuby a elegantní mikádo. Možná máme v cestovním pasu stejnou zemi, ale celkem s jistotou nic víc společného nemáme. Jak dlouho asi potrvá, než zjistí, že jsem mezi matkami ze St. Angeles persona non grata, a odkopne mě?

„Kvůli klukům,“ upřesní Jenny. „Ráda bych, aby si tu našli pár kamarádů.“

V tu chvíli mě zmerčí paní Dobbinsová a vyrazí ke mně jako lovecký pes.

Jenny mi podá svůj mobil. „Naťukejte mi rovnou svoje číslo. Já vás pak prozvoním, ať na mě taky máte kontakt.“

Sakra práce, ta má ale výdrž. Co nejrychleji naklepu do telefonu potřebné údaje. Paní Dobbinsovou už ode mě dělí jen pár metrů a vzdálenost se rychle zkracuje.

„No, hm, ráda jsem vás poznala,“ zamumlám a obrátím se k odchodu. Už je ale pozdě. Paní Dobbinsová mi právě položila ruku na rameno.

Dostala mě.

„Paní Grimesová!“ zvolá zbytečně nahlas. „Strašně nerada vás ruším! Mohla bych si vás na okamžik vypůjčit?“

Eliza Dobbinsová je ještě mladší než já, táhne jí teprve na třicítku a má obrovské kulaté oči a vlasy černé jako uhel. Kdyby si dala trochu záležet, mohla by být hezká, ale očividně si záležet nedává. Pod obočím má šmouhy od řasenky a její ohavná viskózová halenka je posetá drobky z muffinů. Moc nepomáhá ani fakt, že je zhruba ve stopadesátém měsíci těhotenství a všude s sebou vláčí obrovitánské břicho jako kus přezrálého melounu.

„Musím běžet,“ řekne Jenny a vycouvá. „Moc mě těšilo.“

Obrátím se k paní Dobbinsové. „Já už ale docela spěchám.“

„To vůbec nevadí,“ zašvitoří. „Kterým směrem máte namířeno? Projdu se s vámi!“ Poklepe si na vypouklé břicho. „Povídání za chůze je skvělé cvičení!“

Přejdeme ulici a já na sobě cítím upřené pohledy ostatních matek. Jejich oči se mi zavrtávají do zad a určitě teď houfně spekulují, co Dylan zase vyvedl. Nesmím se otočit, nařizuju si. Nakonec ale, stejně jako Lotova žena, přece jen neodolám: naposledy se ohlédnu ke školní bráně. S úlevou zaznamenám, že Cleo už je pryč, ale Hope, Farzanah a Allegra stále postávají u vchodu a natahují krky mým směrem.

Paní Dobbinsová si odkašle. „Už se s vámi snažím spojit několik dní. Je u vás doma všechno v pořádku?“ Její hnědé oči jsou učiněné studánky empatie a já ji za to ještě víc nesnáším.

„Co tím jako myslíte?“ otážu se jí s kamennou tváří.

„Ten Dylanův výbuch. Minulý týden,“ připomene mi a jemně se přitom dotkne mé paže. Malinkatý kamínek na jejím zásnubním prstenu zachytí matné světlo a zaleskne se jako starý knoflík.

„Aha. Tohle.“ Snažím se moc neušklíbat. „Musíte uznat, že to vlastně bylo celkem legrační. Chci říct — netvrďte mi, že jste nikdy neměla sto chutí vysypat Teddymu Grüberovi do klína celou lavici?“

Paní Dobbinsová pevně stiskne rty. „Rádi bychom nechali Dylana vyšetřit,“ pronese pomalu a rozvážně, jako by si předtím všechno pečlivě nacvičila, aby mě příliš nerozrušila. „Externím specialistou. Doktor Lieber má rozsáhlé zkušenosti s —“

Polije mě horko.

„Dylanovi nic není,“ vyštěknu. „Nebudu ho posílat ke cvokaři, jen abyste ho mohli nacpat práškama.“

Paní Dobbinsová se zamračí. „Ujišťuji vás, že to rozhodně nemáme v úmyslu. Jde jen o to, že…“ Ztiší hlas do šepotu. „Po té nepříjemnosti s tou, ehm, želvou, je naší povinností nebrat podobné záležitosti na lehkou váhu.“

Polknu. Aféra Želvagate. Na konci minulého pololetí se u jezírka na odlehlém konci školního pozemku shromáždila skupinka kluků, včetně Alfieho a Dylana, a pozorovali tam želvu karolínskou. Podle Dylanovy verze příběhu začal Alfie do želvy šťouchat kriketovou pálkou. Dylan mu řekl, ať toho nechá, že jí tím ubližuje. Následné události jsou předmětem četných dohadů, ovšem nesporným vyústěním celé situace bylo, že Alfie potřeboval sešít krvácející ránu nad obočím čtyřmi stehy. Dylana na tři dny vyloučili ze školy a dostal „kázeňskou podmínku“. Připadalo mi to jako zbytečně krutý trest za něco, co byla zjevná sebeobrana. Nebo přinejmenším obrana zvířat. Takže jsem souhlasila s tím, že si Dylan může želvu adoptovat. Greta teď s námi spokojeně žije v teráriu v jeho pokoji.

Naproti přes ulici přestaly Farzanah a Hope předstírat rozhovor a naprosto bez skrupulí na nás civí a natahují uši, aby jim neuniklo ani slovíčko.

Celá ztuhnu. „Jenže to ti druzí kluci — Teddy, Alfie a Wolfie — oni šikanujou jeho!“ Strhnu si sluneční brýle a napřáhnu ukazovák k měkkému hrudníku paní Dobbinsové. „Tak co kdybyste na ulici pronásledovala jejich matky a nutila je sjednávat si návštěvy u cvokaře?“

Paní Dobbinsová na mě jen tiše zírá a nic mi na to neřekne. Naprázdno otvírá a zavírá pusu jako kapr.

„Přesně to jsem si myslela,“ odfrknu si a otočím se na patě.

Ještě mi něco křičí do zad, ale to už si to mašíruju pryč. Ať už mi chtěla říct cokoli, vítr to odvál.

Prchám z Holland Parku, jak nejrychleji dokážu. Každý sval v těle mě pálí, jako bych si u videa dala dvě lekce s Chloe Tingovou. Vrazím si ruce hlouběji do kapes a vytěsním ustaraný obličej paní Dobbinsové z hlavy. Dylan je v pohodě! Ta ženská o mém synovi nic neví.

Je pravda, že se Dylan vždycky choval kapánek zvláštně. Oficiálně to přičítám tomu, že nás Will opustil, když byl náš syn ještě mimino. Jisté příznaky tu ovšem byly odjakživa. Nikdy nežvatlal, dokonce ani „mama“. A pak jsme jednoho dne procházeli supermarketem a on buclatým prstíkem ukázal na krabici v regálu a otázal se: „Maminko, mohl bych prosím dostat džus?“ Přesně takhle. S dokonalým britským přízvukem. Málem to se mnou tehdy v té uličce švihlo.

Takže jo, Dylan nikdy nebyl jako ostatní děti v jeho věku. A ani je neměl moc rád. Kdykoli jsem ho jako malého vzala na hřiště, vyhýbal se ostatním chlapečkům i míčovým hrám a raději zapředl rozhovor s čekajícím prarodičem, znuděnou dospívající hlídačkou nebo něčí přetaženou matkou. A pravdou je, že by to udělal i každý dospělý. Takže jsem mu to nemohla mít za zlé. Děti jsou obludy.

A jasně — můj syn je kapánek temperamentní. Pochopte ale, že to pramení z jeho absolutního smyslu pro spravedlnost. Pro Dylana je všechno černobílé. Ti hodní a ti zlí. Greta a ExxonMobil. Pokoušela jsem se mu vysvětlit, že nikdo není jen hodný, nebo jen zlý (snad kromě jeho otce — ha ha) a lidské pohnutky jsou složitá věc. Ale k ničemu to nevedlo. Kdyby byl Dylan soudcem, každý případ by končil buď rozsudkem smrti, nebo úplným zproštěním viny. V jeho světě žádná šedá zóna neexistuje.

Sotva se přiblížím ke kruháči v Holland Parku, smrtonosné pasti pro chodce a předělu mezi nóbl čtvrtí s Dylanovou školou a oblastí, kde žije sůl země, tedy my, automaticky začnu zadržovat dech v podvědomém pokusu vyhnout se výfukovým plynům ze čtyřproudovky vedle mě, ucpané stojícími auty.

Dneska je prima den, připomenu si. Je pátek. Měsíc je v Jupiteru, což je příznivá doba pro nové začátky. A co je nejdůležitější, vzpomenu si a projede mnou záchvěv vzrušení, večer se setkám s Elliottem.

Všechno se co nevidět změní.

3

Shepherd’s Bush
PÁTEK, 8.45

Technicky vzato Fešné nehtíky otevírají až v deset, ale stejně strčím do dveří a v duchu se připravím na známé elektrické zařinčení zvonku nad nimi.

„Můžu už dovnitř?“ zavolám do ztemnělého salonu.

Linh se v tureckém sedu rozvaluje na masážním křesle, navlečená do bomberu, který vypadá, jako by byl ušitý z alobalu, a pouští si bez sluchátek vietnamská videa na TikToku.

„Máme zavříno,“ vyštěkne. „Přijďte v jedenáct.“

„To jsem já, ty trubko,“ uklidním ji a hodím kabelku na židli, kde obvykle sedávám.

Linh vstane a v předstíraném pádu do mdlob chvíli teatrálně klesá k zemi. Kdyby to na mě nezkoušela každý druhý týden, možná bych jí na to i skočila. „Holka, už jsem si říkala, jestli nejseš po smrti. Pojď sem!“

Z ramenou mi vyprchá napětí. Ve Fešných nehtících se od mé poslední návštěvy nic nezměnilo: štiplavý pach, ulepené plastové židle, pochybné lahve s průběžně doplňovaným krémem na ruce. Moje malá oáza klidu a bezpečí.

Praštím sebou na židli a předvedu Linh své zanedbané nehty.

„Ajajaj!“ sykne s bolestným úšklebkem a pak zkonstatuje: „Aspoň vidím, žes mi nikde nezahnula!“

„Měla jsem teď strašnej fofr.“ Což je sice lež, ale Linh je milosrdná a nevykoupe mě v ní. Místo toho se pustí do práce a postříká své nástroje dezinfekčním prostředkem ve spreji.

„Jak jde škola?“ zajímám se. Kromě toho, že lidem upravuje nehty, je totiž Linh studentkou druhého ročníku módního návrhářství na vysoké škole Central Saint Martins. Její matka, majitelka Fešných nehtíků a čtrnácti dalších nehtových studií po celém západním Londýně, je ovšem přesvědčená, že Linh studuje mezinárodní finance na Londýnské škole ekonomie a jednoho dne coby jediná dcera maminčino impérium převezme. Je to pěkně zapeklitá situace.

„Pssst!“ napomene mě Linh a ukáže na televizní obrazovku za mou hlavou. „Včera v noci dostal další!“

Natočím krk k televizi. Reportérka s křivými zuby v odpudivém broskvově oranžovém saku se prochází po ulici poblíž stadionu Loftus a dychtivě svírá mikrofon.

„Cože? Kdo?“

Linh se zamračí. „Přece Škrtič ze Shepherd’s Bush. Copak vůbec nekoukáš na zprávy?“

No, nekoukám.

„No tak, hm — co se teda stalo?“

„Nějaká ženská šla v noci sama domů. Přikradl se k ní zezadu.“ Linh pantomimicky sama sebe uškrtí a oklepe se. „Tenhle měsíc je to už druhá, chápeš? Ten chlap si začíná nějak troufat.“

„Jak je to vůbec možný?“ Ztiším hlas, ačkoli v salonu kromě nás dvou není živá duše. „Copak po celým Londýně nejsou, co já vím, bezpečnostní kamery?“

„Že jo! Šílený, co?“

Nedokážu poznat, jestli je znechucená, nebo nadšená. Linh hoří takovou vášní pro skutečné zločiny, jaké se vyrovná snad jen její nadšení pro umělecké módní kreace. Jsem si celkem jistá, že kalhoty, co má právě na sobě, byly původně padákem.

„Ne, ale vážně, jak —“

Linh mě ale přeruší, zvedne mou pravou ruku a strčí mi ji před oči. „Proč jsi to udělala?“ uhodí na mě. Krvácející nehtové lůžko je pozůstatkem mého zpackaného pokusu o ostříhání kůžičky. „Přece víš, že na některý věci fakt sama nestačíš. Občas potřebuješ pomoct.“

Vyhnu se jejímu pohledu a volnou rukou se začnu probírat vzorky laků. Nakonec se rozhodnu pro tak sytý odstín růžové, nad jakým by se červenala i Barbie.

Linh se zamračí. „To jako vážně? Faux Ho? Máš rande nebo co?“

Když neodpovím, změní tón hlasu na škádlivě zpěvavý. „Júúúúú! Florence má rááááándéééé! Kdopak je ten šťastlivec?“

„Tak to není.“

Linh mě laškovně plácne do ruky. „Aha, takže je to holka? Ty si teda žiješ!“

„Ne, ne — to není —“

„Ruce do vody!“ vyštěkne Linh a ukáže na mísu vlažné vody, ve které si mám nechat odmočit svou zbědovanou kůžičku.

„Je to pracovní schůzka. S jedním hudebním manažerem, kterýho jsem kdysi znala. Jmenuje se Elliott.“ Jakmile si to dovolím říct nahlas, je mi, jako bych si vymáčkla pupínek. Okamžitá ryzí úleva.

„Tééééda!“ užasne Linh. „Takže budeš zase zpěvačka?“

Trhnu sebou a znovu se zadívám na vzorky laků.

Linh se odmlčí, jako by si v té chvíli uvědomila závažnost situace. „Jasně.“ Zamlaská, sehne se a na okamžik zmizí pod stolem. Když se znovu vynoří, svírá v dlani jako vzácný rubín lahvičku červeného laku.

Zalapám po dechu. „Je to to, co si myslím?“

Linh s vážnou tváří přikývne. „Taco Party. Už se skoro nedá sehnat — dokonce ani na eBayi. Sestřenka mi ho loni přivezla z Dubaje.“

Je všeobecně známo, že Taco Party je nejdokonalejší červený odstín, jaký kdy existoval — jako když smícháte barvu skořicových bonbonů Red Hots a Ferrari. Když vyšlo najevo, že červené barvivo pochází z ohrožených amazonských motýlů Greta oto, přestal se vyrábět.

Linh obřadně odšroubuje víčko a zhluboka se nadechne.

„Voní jak mateřský mlíčko,“ zazubí se. „A teď to koukej vyklopit!“

Před třemi dny, chvilku poté, co jsem Dylana nechala ve škole, mi zazvonil telefon. Rozvalovala jsem se zrovna na gauči, sjížděla reprízu seriálu Polygamy Island a třepila si konečky vlasů.

„Mám senzační zprávy!“ zahuhňal kdosi na druhém konci drátu. „Kolosální!“

„Kdo je to?“ zeptala jsem se.

„Přece Elliott, ty hlupáčku,“ prohlásil ten hlas samolibě. „Copak už jsi na mě zapomněla?“

Od chvíle, kdy jsem hlas Elliotta Rivery slyšela naposledy, uplynulo už celé desetiletí. Tenkrát jsem byla členkou nadějné dívčí kapely a Elliott byl zástupce asistenta jednatele nahrávací společnosti. Byl to snažílek s vypoulenýma očima, ulízanými vlasy a nablýskanými botami, který měl spadeno na pěknou rohovou kancelář. Will a ostatní holky si z něj utahovali, říkali mu šplhoun, nebo i hůř. Mě ale s Elliottem vždycky spojovalo pouto outsiderů, kteří navzájem cítí svoje zoufalství.

„Jak se sakra máš, Florence?“ zajímal se.

Z týdeníku Variety — no dobře, z pročítání tweetů týdeníku Variety — jsem věděla, že ze šplhouna Elliotta je teď superúspěšný hudební manažer v Los Angeles. Představila jsem si, jak s nohama na mahagonové desce stolu kouká z okna na Sunset Boulevard a sleduje, jak se pod ním všichni ti lidičkové hemží jako mravenci. Alespoň jednomu z nás dvou se jeho sen vyplnil.

„Přejdu rovnou k věci,“ prohlásil. „Jsem ve městě a něco bych s tebou chtěl probrat. Jednu takovou příležitost.“

No konečně, pomyslela jsem si. Konečně, do hajzlu. O tomhle telefonátu — o hovoru, který má moc kouzlem vzkřísit mou kariéru — jsem snila celých deset let.

„Co takhle příští týden?“ nadhodila jsem a u toho už jsem si v duchu propočítávala, kolik návštěv různých salonů se mi do toho mezidobí podaří vmáčknout.

„Ale to ne, drahoušku. V sobotu ráno letím zase zpátky do L. A. Začíná období předávání cen, musím se nachystat. Co bys řekla na pátek?“

„Tenhle? Jakože za tři dny?“ Z hlediska načasování to nebylo úplně ideální. Na to, abych si všechno vytrhala, nablýskala a nalakovala, a vzbudila tak alespoň zdání své bývalé slávy, potřebuju minimálně deset dní. Pokud ale nemám jinou možnost než pátek, nějak to zařídím.

„Jasně,“ vyhrkla jsem. „Tak jo, v pátek.“

„Výborně. Některá z mých asistentek ti pošle podrobnosti.“

Zavěsili jsme a já se úplně vznášela, jako by mě nafoukli heliem. Neměla jsem se o ty skvělé zprávy s kým podělit, tak jsem si třikrát po sobě udělala snímek obrazovky s výpisem hovorů, abych měla důkaz, že se to doopravdy stalo.

O čtyřicet minut později jsem dostala e-mail od Elliottovy asistentky (asst1@elliottrivera.com) s potvrzením, že v 19.00 máme rezervaci v biodynamické dim sum restauraci v Hackney jménem Mr. Bang-Bang, kam si mohou zákazníci donést vlastní jídelní hůlky a pomoct personálu s mytím nádobí.

Následovalo osmačtyřicet hodin nejintenzivnější kosmetické přípravy v mém životě. Všechno začalo ve vlhkém studeném sklepě v Marylebone, kde mi jakási prťavá Ruska pomocí pinzety vylepšila řasy několika černými vlákénky navíc. Celý zásah trval dvě hodiny a na konci jsem byla ze zápachu chemického lepidla úplně otupělá. Následovalo křeslo v salonu na Regent Street, kde jsem vyčerpala limit na kreditce, aby mi „hvězdný stylista“ jménem Markk (se dvěma K) vpletl do vlasů skoro metr dlouhé, platinově zbarvené pramínky příze, čímž tu cukrovou vatu, co jsem měla na hlavě předtím, přetvořil v elegantní blonďatý splývavý účes. O třešničku na dortu se postarala místní pobočka solária, kde jsem odmítla papírová tanga a pak jsem se otáčela jako kuře na grilu, aby mi „Lesk St. Tropez“ pronikl do všech pórů.

Mechanické zasvištění mě vrátí zpátky do salonu. Linh se rošťácky usmívá a v ruce drží pistoli na airbrush.

„Mám nápad,“ prohlásí. „Nic šílenýho. Jen aby viděli, o co přicházejí.“

Asi se tvářím nejistě, protože honem dodá: „Nebudu ti za to účtovat nic navíc.“

Linh naplní pistoli několika pečlivě odměřenými kapkami laku a ukazováčkem klepne do nádržky. Zmocní se mě pocit zenového klidu. Pohodlně se na plastové židli opřu. Po tváři mi stéká cosi teplého a mokrého. Slza.

Ježíši, Florence, seber se trochu.

Linh mi podá kapesník a nasadí si ochranné brýle. „Bude to bezva. Prostě mi věř.“

A tak tedy poprvé po dlouhých letech někomu věřím.

Na začátku jednadvacátého století zažívala Mariah Carey těžké časy. Po rozvodu s ředitelem Sony Music od tohohle vydavatelství odešla a chvíli poté, co podepsala s Virgin Records tehdy nejdražší smlouvu v hudební historii na osmdesát milionů dolarů, se zhroutila a v důsledku „extrémního vyčerpání“ skončila v nemocnici, což se v médiích mohutně propíralo. Pár týdnů nato se z jejího filmu Glitter — který vznikl, aby světu ukázal její moc a slávu — stal naprostý propadák. V jedné z recenzí v Guardianu se tenkrát psalo, že „Mariah coby herečku strčí do kapsy i třešňová pracovní deska na kuchyňské lince v tom jejím nablýskaném bytě na Manhattanu“. Za svůj výkon obdržela Zlatou malinu. Doprovodné album si vedlo tak mizerně, že ve Virgin Records její smlouvu raději vykoupili.

Další její počin, album Charmbracelet vydané u Island Records, kritici úplně rozcupovali. Jeden z nich se nechal slyšet, že tenhle výtvor má „emoční integritu kýčovitého přáníčka k brzkému uzdravení“. Vánoční královna byla odepsaná. Vyřízená. Prostě jen další popová hvězdička, jejíž slávě odzvonilo.

A pak se na chvíli stáhla a vydala The Emancipation of Mimi, album tak dokonalé, že si i nejzarytější kritici veřejně sypali popel na hlavu za to, že ji nebrali vážně. Pro tuhle divu to nebyl jen comeback století, ale skutečné zmrtvýchvstání. Mimi redefinovala Mariah jako umělkyni i jako člověka.

Dnešní večerní setkání s Elliottem bude moje vlastní emancipace Mimi. Ještě předtím si ale ze seznamu musím odškrtnout poslední ponižující položku.

Svou stávající práci.

4

Shepherd’s Bush
PÁTEK, 10.01

Sevřu ruku v pěst a zabuším na kovové dveře.

„Adame!“ zaječím. „Potřebuju tě!“

Ticho.

Ustoupím o krok zpátky, do malé vstupní haly, oddělující od sebe naše přední dveře. Původně oba byty tvořily řadový domek, který později hamižný realitní developer, velký vizionář, rozporcoval jako vánočního krocana, ovšem nudnými podružnostmi, jako například řádným přeložením vodovodních trubek, se při tom nezatěžoval. Poslední dobou se stává, že kdykoli se Adam nahoře sprchuje, můj kuchyňský dřez se promění v malý vulkán, ze kterého jako z fontány stříká hnědý sliz.

Přitisknu ucho k Adamovým dveřím.

Že by tam někoho měl? Důkladně se nad tou možností zamyslím a zálibně si přitom prohlížím své nové nehty — úhledné rudé oválky a na každém prsteníčku airbrushem nanesené elegantní bílé písmenko F. Dokonalost sama. Sice jdu kvůli Linh pozdě, ale ta ženská je prostě umělkyně. Člověk na ni nemůže spěchat.

„Adame! Krize!“ zaječím a zaťatou pěstí tluču do dveří.

Jak typické. Od chvíle, co ho Marta odkopla, Adam neustále obchází kolem a nabízí, že mi „opraví dřez“ nebo „si půjde s Dylanem chvíli zakopat do míče“. Ale jakmile ho jednou doopravdy potřebuju, slehne se po něm zem. Chlapi.

Ještě stále se kochám svými nehty, když se Adamovy dveře znenadání rozletí. Mrňavou vstupní halu zaplní pach potu s vůní deodorantu Old Spice. Můj soused má orosené čelo a tmavé kudrny mu trčí do všech stran, jako by mu někdo vydrhl hlavu balonkem.

„Flo?“ zeptá se zmateně.

Trhnu sebou. Nesnáším, když mi někdo říká Flo. Jako by nestačilo, že mě máma pokřtila po hvězdě sitcomu z osmdesátých let s mulletem na hlavě. Musí ještě zkrácenina mého jména znít, jako když si uplivnete do výlevky?

„Promiň, Flo,“ zamumlá Adam. Má prázdný zasněný pohled. „Vlastně teď, no… není úplně vhodná chvíle.“

Nakouknu mu přes rameno do bytu. „Proč? Máš tam snad někoho?“

Pokud je mi známo, od chvíle, co se Marta odstěhovala, nebyl Adam ani jednou na rande. Byl do ní zamilovaný až po uši, možná to chvílemi hraničilo až s posedlostí. Byl to takový ten přítel, co jí každý týden kupoval květiny a pokaždé, když musela zůstat v kadeřnictví přesčas, ji jezdil vyzvedávat až do Hampsteadu. Nepochybovala jsem, že ji požádá o ruku. Nikoho pak nepřekvapilo víc než mě, když oznámil, že mu jen tak zčistajasna dala kopačky a odstěhovala se zpátky do Polska.

Adam se zamračí, vyjde do vestibulu a zavře za sebou dveře. Zabouchnou se tak hlasitě, až leknutím nadskočím.

„Cože? Ne. Jasně že ne.“

„No nic, kašli na to,“ zašveholím, jak nejveseleji dovedu. „Zavolám Mattovi B.“

Matt B. (nezaměňovat s Mattem T.) je Adamův nejméně oblíbený z mých aktuálních milenců — obchodník s měnami u Deutsche Bank, jehož celá osobnost spočívá v chození na sašimi do spoře osvětlených restaurací v Mayfair a následném zarezervování apartmá v hotelu Peninsula. Matt B. se domnívá, že nemám tušení o jeho ženě a třech dětech, odložených v pětipokojovém domku na předměstí v Oxfordshiru, ve skutečnosti o nich ale vím. Jen mám prostě ráda suši.

„To je dobrý,“ řekne Adam, proplete si prsty a hlasitě zakřupe klouby. Dlaně má jako menší vepřové kýty. „Co se děje?“

„Cože ses tak zapotil?“

„Dělám na tom dřezu,“ zabručí. „Zase je to ucpaný…“

Všimnu si, že mu na kůži ulpěl pach čehosi chemického a žíravého.

„Fujtajbl. Hele, potřebovala bych doručit pár balonků. Myslíš, že bys mě tam mohl hodit?“

„Měl jsem dojem, že sis chtěla dělat řidičák?“

To je teda pěkná podpásovka. Dobře ví, že jsem dvakrát proletěla u zkoušky. Naposledy mi chlápek z Bangladéše, kterému ta autoškola patří, příjemným hlasem navrhl, ať se vrátím, až přestanu brát bezpečnost na silnicích „na lehkou váhu“.

„Hele, pokud mi nechceš pomoct, tak to prostě řekni rovnou, jo? Panebože.“

„Ale no tak, Florence,“ domlouvá mi a založí si paže na hrudi. „Nebuď taková.“

Zakloním hlavu a zamžourám na něj. Adam nevypadá vůbec zle. Je mu šestatřicet, takže je o pět let starší než já, ale pořád má hlavu porostlou hustými tmavými vlasy, což u mužů jeho věku bohužel ani zdaleka není samozřejmost. Jasně modré oči má orámované hustými řasami. A navíc je v úžasné kondici, což (téměř) vynahrazuje jeho jedinou opravdovou vadu na kráse: Adam je totiž malý. Ne jako Napoleon nebo tak. Jenom bude mít nanejvýš tak sto pětašedesát centimetrů. Sice vím, že i malý vládce dokáže velké věci, ale pokud mám být doopravdy upřímná, je to jediný důvod, proč jsem si s ním nikdy nezačala.

„Tak odvezeš mě?“ naléhám a našpulím spodní ret. „Prosím! Bude to jen nějakých dvacet minutek.“

Adam něco zabručí a přešlápne z nohy na nohu. „A kam že to?“

„Do Notting Hillu. Artesian Village.“

Adam se podívá na hodinky, nablýskaný kousek od firmy Apple, který vám měří srdeční frekvenci a čert ví co ještě. Na okamžik se zarazí, jako kdyby si to musel promyslet, ale už v tu chvíli je mi jasné, že neodmítne. Adam totiž vždycky řekne ano — přinejmenším mně.

„Tak jo,“ řekne. Bradou ukáže na ulici, kde má zaparkované policejní auto. „Hodím tě tam, ale zpátky už se budeš muset dostat sama.“

„Senzace!“ vypísknu a vrhnu se mu kolem krku. Hezky hřeje a tělo má pevné — jako bych objímala strom.

„Akorát teda ještě musím nafouknout pár balonků. Deset minut, jo?“

Adam otevře pusu a chystá se vznést námitku, ale to už couvám ke svému bytu, přičemž úspěšně ignoruju štos časopisů a dvoucentových poukázek na výplatu tantiém na rohožce.

„Ale nepouštěj vodu, jasný?“ houkne za mnou Adam. „A maximálně pět minut. Mám práci!“

Existuje velice specifický typ osoby, co utratí šest set liber za balonky na oslavu prvních narozenin svého dítěte, a můžu vám celkem s jistotou prozradit, že se jmenuje Charlotte. Nebo Caroline. Případně Caroline-Charlotte, zkráceně CéCé.

V tomhle případě to byla obyčejná Caroline.

Adam mě vysadí před čtyřpatrovým, mátově zeleným řadovým domem. Vystoupím z auta a ze zadního sedadla vytáhnu balonky. Než stačím poděkovat nebo pořádně dovřít dveře, Adam závodním tempem vyrazí po ulici a ani se za mnou nepodívá do zpětného zrcátka.

Sotva zmáčknu tlačítko u dveří, ozve se zvonkohra a štěkot jakéhosi uječeného psiska.

Otevře mi vysoká štíhlá žena v levandulových legínách a barevně sladěném krátkém tričku. Má vyrýsované břišní svaly a obličej, co vypadá přesně jako její fotky na instagramu: zlatavá pleť, plné rty a malinkatý pršáček.

Caroline si mě zlomek vteřiny prohlíží, pak se otočí a přes rameno zavolá: „To je ta ženská s balonky!“

Odkudsi z hlubin domu ke mně dolehne sbor ženských hlasů, brebentění a smích.

„Čekaly jsme instruktorku pilates,“ vysvětlí mi Caroline. „Ale pojďte dál.“

Opatrně se natočím bokem napřed, abych nepropíchla žádný z bezmála stovky malinově červených balonků, které svírám v rukou.

Celé to byl nápad mé sestry Brooke — dala mi to kdysi jako podmínku nějaké půjčky, na kterou už (doufejme) zapomněla. „Nemůžeš přece celý den vysedávat doma, koukat na Poslance na ledě a doufat, že ti přijdou tantiémy!“ dorážela na mě. Brooke se to řekne. Jí se kariéra nákupčí nábytku pro obchodní domy John Lewis takhle velkolepě nepodělala. Vůbec nechápe, jak urážlivé je naznačovat mi, že vnucování dekadentní balonkové výzdoby lidem na instagramu by mohlo v pracovní sféře znamenat krok vpřed.

Po smrti naší mámy se Brooke během studia na University College London živila prací pro společnost organizující taneční večírky. V jednom kuse pak básnila o slavobránách z balonků. „Neuvěříš, jakou na tom máš marži! Nepotřebuješ ani helium. Fakticky stačí jen balonky, vzduch a lepicí páska!“ A na rozdíl od svých jiných, na koleni slepených plánů, jak dát můj život do pořádku, se Brooke tohohle nápadu nehodlala vzdát. Nakonec ten účet na instagramu sama založila, použila volně dostupné fotky balonkové výzdoby na dětských oslavách a v reklamě přislíbila dopravu zdarma v Paddingtonu a okolí. Během první hodiny jí dorazilo patnáct objednávek. To bylo před sedmi lety. Teď už celý podnik provozuju sama a platby přijímám jen v hotovosti. S každým uplynulým dnem mi název firmy (Prásk! Senzační balonky) připadá méně jako lehce ironický vtípek pro zasvěcené a víc jako sůl nasypaná do už tak dost podebrané rány. A to ani nemluvím o nefalšovaném logistickém hororu, jaký představuje převážení hromady balonků po Londýně bez auta. Pořád je to ovšem lepší, než si shánět opravdovou práci — tedy ne že bych si mohla vybírat z hromady nabídek.

Carolinin dům je zevnitř ještě větší, než jak působí z ulice. Zvenčí je to historická budova, ale vnitřek z ní úplně vykuchali a všechno nahradili ostrými liniemi a sklem. Většinu stropu teď tvoří obrovitánské střešní okno. Za jasného dne to musí být jako vkročit přímo pod horoucí slunce. Dnes je však zataženo.

Caroline mě nasměruje k otevřenému prostoru kuchyně-obýváku s výhledem na pečlivě zastřiženou zahrádku. Na světlých nadýchaných pohovkách posedává půl tuctu blondýn v neformálním sportovním oblečení značky Lululemon, co vypadají jako mořské panny vyvržené na pláž. Kdesi na pozadí pobíhá hospodyně, krájí meloun a v pravidelných intervalech podává kousek batoleti ve značkové jídelní židličce. Dítě se pokaždé manicky rozchechtá, jako by mu řekla vtip, který je úplně k popukání. Celý ten výjev působí jako reklama na nábytek značky Loaf nebo na ženskou plodnost obecně.

Na kratičký okamžik se mě zmocní závist a je to jako schytat ránu pěstí do břicha: Jaké by to asi bylo, celý den se jen tak poflakovat s kamarádkami, zlehýnka si zacvičit a pojídat plátky ovoce, které nakrájel někdo jiný?

To bych ovšem musela mít nějaké kamarádky. Ta myšlenka mi uvízne v mozku jako kus ostnatého drátu.

Odkašlu si. „Kam chcete tu slavobránu?“

Caroline zatěká srnčíma očima po místnosti. Zjevně se nad vzduchem a latexem v hodnotě šesti set liber, co si u mě objednala, moc nezamýšlela.

„Jak dlouho to potrvá?“ ozve se z gauče jedna z jejích kamarádek. „Já jen, že ta instruktorka tady bude co nevidět. Děláme poporodní pilates. S Adrianou. Kdybyste někdy někoho sháněla, tahle chodí za klienty i domů.“

„Co nejvíc to urychlím,“ slíbím a ani se neohlédnu. Nainstalovat oblouk z balonků není žádná věda, ale je to úmorné. Spousta repetitivních pohybů. Čapnout, přilepit, čapnout, přilepit.

„Panebože!“ vypískne něčí hlas. „Florence Grimesová? Jsi to ty?“

„Lacey,“ pronesu s křečovitým úsměvem. Kochám se představou, jak se okamžitě začnu na místě rozpouštět a moje tělo se úhledně vsakuje do parket jako rozteklý nanuk, dokud po mně nezůstane jen lepkavá fialová skvrna.

Udělá se mi špatně.

„Už je to dávno,“ zamumlám.

„Ještě jednu.“