Comanche Moon

Copyright © Larry McMurtry, 1997

Translation © Jana Hlávková, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-691-8

ISBN mobi: 978-80-7689-692-5

ČÁST I

1.

Kapitán Inish Scull se rád chlubil tím, že když se pustil do pronásledování nějakého „zločinného nepřítele“, jak sám s oblibou říkal, nikdy mu nikdo neuprchl. Ať už to byl Španěl, divoch, nebo běloch.

„A ani v tomto případě neočekávám, že bych musel udělat výjimku,“ sdělil svým dvanácti hraničářům. „Jestli s sebou máte nějaké pytle, přivažte je svým koním kolem hlav. Na vlastní oči jsem viděl, jak taková ledová plískanice, co je dneska, zmrazila koním víčka. A to není nic dobrého. Naši koně budou potřebovat správně fungující víčka, a to hned zítra, až vyjde slunce. Zítra totiž konečně dopadneme ty komančské zloděje koní.“

Kapitán Scull byl malý, ale rázný muž. Někteří chlapi mu přezdívali Starej hřebík, protože měl ve zvyku šťourat se ležérně v zubech hřebíkem z podkovy. A občas, když se rozčílil, ten hřebík prostě zčistajasna plivnul na kohokoli, s kým právě mluvil.

„Tohle bude dobrý,“ řekl Augustus svému příteli Woodrowu Callovi. Jeli na sever, mrzlo, až praštělo, a mokrý sníh je bez ustání řezal do tváří. Všichni hraničáři měli vousy zmrzlé na kost, někteří si stěžovali, že necítí ruce, jiní necítili nohy, někdo dokonce obojí. A to ještě nepadla na Llano úplná tma. V noci se nepochybně ochladí ještě víc, to bylo všem jasné. Nikdo ale nevěděl, co to udělá s hraničáři a jejich morálkou. Normální velitel by se utábořil a nařídil rozdělat pořádný oheň, ale Inish Scull nebyl normální velitel. „Jsem texaský hraničář a hraničařím s pomocí boží,“ říkával často. „Pohrdám rudými zloději, stejně jako ďábel pohrdá ctností. A jestli bude k odhalení jejich hanebností potřeba hraničařit ve dne v noci, budu hraničařit ve dne v noci. Bible a meč,“ dodával většinou. „Bible a meč!“

V tu chvíli nebyli žádní rudí zloději vidět. Nebylo vidět nic kromě mokrého sněhu pleskajícího na beztvarou planinu. Woodrow Call, Augustus McCrae a oddíl prochladlých, unavených a zkroušených hraničářů si však ke své nelibosti uvědomovali, že se nacházejí jen pár metrů od západního okraje kaňonu Palo Duro. Call se domníval, že Kopající vlk, komančský nájezdník, kterého pronásledovali, nejspíš proklouzl po nějaké staré stezce dolů do kaňonu. Co když Inish Scull právě honí indiány, kteří jsou ale ve skutečnosti pod ním nebo za ním? V tom případě možná hraničáři cestují celou noc mrazivou vánicí úplně zbytečně.

„Co bude dobrý, Gusi?“ zeptal se Woodrow Call svého přítele Augusta. Jeli těsně vedle sebe, bok po boku jako celá ta léta, kdy spolu hraničařili.

Augustus McCrae se nadcházející chladné noci nebál. On se jí přímo děsil, stejně jako každý normální člověk, který má rád normální pohodlí. Už dva dny jim tváře spaloval ledový vítr ze severních prérií. Gus by si rád trochu odpočinul, ale znal kapitána Sculla příliš dobře na to, aby v žádný odpočinek ani nedoufal, ne, dokud je jejich zločinný nepřítel ještě stále před nimi.

„Co bude dobrý?“ Call svou otázku zopakoval. Gus McCrae rád pronášel nejasné poznámky a pak zapomínal dodat jakékoli vysvětlení.

„Kopajícího vlka ještě nikdo nikdy nechytil a kapitánovi ještě nikdy nikdo neutek,“ řekl Gus. „Takže teď to bude pro jednoho z nich premiéra. Na koho by sis vsadil, Woodrowe, kdybysme se měli vsadit? Starej hřebík, nebo Kopající vlk?“

„Já bych si proti kapitánovi nevsadil, ani kdybych si myslel, že se mýlí,“ řekl Call. „Je to kapitán.“

„Jo, já vím, jenže ten chlap nemá žádnej cit pro počasí,“ poznamenal Augustus. „Dyť se na něj koukni. Ten blázen už má místo těch svejch zatracenejch vousů jenom plát zhnědlýho ledu, ale furt, i proti takovýhlemu větru, vodplivává tabákovou šťávu.“

Woodrow Call na tu poznámku nijak nereagoval. Gus příliš mluvil, a to odjakživa. Pokud nebojoval na život a na smrt, jen málokdy dokázal mlčet déle než dvě minuty v kuse. A kromě toho si myslel, že může neustále všechno kritizovat. Od kapitánova způsobu zacházení s tabákem až po Callův sestřih.

Pravda však byla, že kapitán Scull měl ve zvyku odplivávat tabákovou šťávu přímo před sebe, a to bez ohledu na sílu a směr větru. Oděv měl proto často potřísněný tabákem tak moc, že to šokovalo většinu dam a pohoršovalo dokonce i některé muže. Manželka guvernéra E. M. Pease nedávno způsobila skandál, když kapitána Sculla odmítla kvůli jeho nepěknému vzezření pustit přes svůj práh, a to těsně před začátkem banketu.

„Inishi, pokapete mi krajkový ubrus! Běžte se umýt,“ nařídila paní Peaseová kapitánovi. Říct něco takového muži, který byl obecně pokládán za nejschopnějšího texaského hraničáře, jaký kdy tuto službu vykonával, považovali všichni za velmi troufalé.

„Madam, já jsem jen chudý rváč, obávám se, že krajkové textilie jsou mi cizí,“ odpověděl Inish Scull, což jistě nebyla pravda. Bylo totiž všeobecně známo, že než se vydal na západní hranici, vedl přepychový a pohodlný život v Bostonu. Dokonce se o něm říkalo, že vystudoval Harvardovu univerzitu. Například Woodrow Call tomu věřil, protože kapitán mluvil velmi vybraně a za nocí, kdy byl ochotný rozdělat oheň, si vždy ve světle plamenů četl knihy. Jeho žena Inez, birminghamská kráska, byla i ve svých čtyřiceti letech tak přitažlivá, že když jakýkoli muž z oddílu, a ostatně i z celého Austinu, dostal příležitost si ji prohlédnout, nedokázal odolat.

Už se úplně setmělo. Call sotva viděl Augusta, a to byl od něj ani ne pár metrů daleko. Kapitána Sculla neviděl vůbec, ačkoli se ho snažil držet. Naštěstí však slyšel Hektora, velkého válečného koně kapitána Sculla, zvíře, které měřilo plných stodvaaosmdesát centimetrů a vážilo víc než dvojice jakýchkoli jiných koní v oddíle. Hektor kráčel těsně před ním a jeho kroky ve sněhu pravidelně křupaly. Když byla zima, měl srst tak dlouhou a chundelatou, že mu indiáni říkali Bizoní kůň, a to nejen kvůli té srsti, ale také kvůli jeho neobyčejné síle. Co Call věděl, Hektor byl nejsilnějším zvířetem v Texasu. Svou silou se mohl rovnat býkovi, medvědovi či bizonovi. Počasí pro něj nemělo žádný význam: za mrazivých rán často kapitána Sculla vídali, jak si tře ruce před Hektorovými nozdrami a rozehřívá si je v teple jeho dechu. Hektor byl ale samozřejmě také pomalý a těžkopádný. Leckterý kůň by ho klidně předběhl a utekl mu. Předběhnout ho dokázali dokonce i mezci. Jenže každý mezek či poník se dříve nebo později vyčerpá, zatímco Hektor bude kráčet dál, jeho velká kopyta budou drtit trávu, pleskat v blátě nebo vířit oblaka sněhu. Když vyrazili na nějakou dlouhou cestu, muži měnili koně i dvakrát nebo třikrát, ale kapitán měl koně jediného, Hektora. Dvakrát ho zasáhly šípy a jednou ho střelil do boku Ahumado, zločinný nepřítel, kterého kapitán Scull nenáviděl víc než Kopajícího vlka nebo Buvolí hrb. Ahumado, známý jako Černý vaquero, byl mistrem léček. Na kapitána střílel z malého výklenku v jeskyni v jednom srázu v Mexiku. Ačkoli ho Ahumado zasáhl do ramene a způsobil mu silné krvácení, kapitán Scull trval na tom, aby byl nejprve ošetřen Hektor. Jakmile se Inish Scull zotavil, tak hrozně se rozzuřil, že se pokusil přesvědčit guvernéra Pease, aby znovu vyhlásil Mexiku válku. Když neuspěl, důrazně požadoval, aby mu guvernér dovolil táhnout přes tisíc mil pustinou i s děly a Ahumada z jeho pevnosti ve Žlutých skalách vystřílet.

„Děla? Vy chcete táhnout přes půlku Mexika děla?“ divil se guvernér. „Kvůli jednomu banditovi? Vždyť to by stálo nehorázně moc! To by nám úředníci nikdy neschválili, pane.“

„Pak tedy rezignuji a úředníci ať táhnou k čertu!“ vyštěkl Inish Scull. „Pomstít se tomu černému darebákovi, který mi postřelil koně, to mi nikdo zakazovat nebude!“

Guvernér však trval na svém. K úlevě všech se kapitán po týdnu nezřízeného chlastání v klidu opět ujal velení. Celý Texas byl toho názoru, že kdyby se kapitán Inish Scull opravdu rozhodl rezignovat, bylo by jejich pohraničí ztraceno.

Teď, když sněhová vánice trochu polevila, viděl Call bílé obláčky Hektorova dechu.

„Držte se hlavně všichni u sebe,“ řekl a obrátil se k unaveným hraničářům. „Gus a já budeme držet krok s Hektorem, ale vy budete muset držet krok s náma. A za žádnou cenu se nestáčejte doprava. Napravo je kaňon a strmý sráz.“

„A strmej, to znamená střemhlav do záhuby,“ upřesnil Augustus mužům. Vzpomněl si, jak s Woodrowem poprvé objížděli Palo Duro, když se tak bláhově přihlásili na mizerně naplánovanou výpravu, jejímž cílem bylo dobýt Santa Fe a anektovat Nové Mexiko. Celý oddíl čítající přes sto mužů tehdy musel přelézt přes okraj kaňonu, aby uprchnul z hořícího prstence trávy, kterou zapálil Buvolí hrb se svými Komanči. Mnozí z mužů a většina koní tam nalezla svou smrt. Ale aspoň tenkrát prchali za denního světla a k útesům běželi přes pevnou zem prérie. Teď jeli temnou mrazivou nocí a neměli se kde skrýt. Viditelnost byla prachbídná a půda pod jejich nohama tak kluzká, že jen stěží dokázali udržovat stále stejnou rychlost. Kdyby někdo na okraji kaňonu uklouzl, propadl by se přímo do prázdnoty.

„Tys mi nepůjčil tu pytlovinu. To žádnou nemáš?“ zeptal se Augustus.

„Já mám svoji, kde ji máš ty?“ opáčil Call. „Nevím, jestli ta moje vystačí na dva koně.“

Augustus na to nic neřekl. Když přišla zpráva, že Kopající vlk utekl s dvaceti koňmi z ranče poblíž Albany, byl zrovna u pevnosti Belknap ve stanu s jednou děvkou. Sotva si stačil natáhnout kalhoty a hraničáři už byli opět v sedlech, opět na cestě. Ten den bylo teplo a Gus byl z výkonu u té děvky úplně zpocený. Ani ve snu ho nenapadlo, že se o čtyři dny později ocitnou za tmy na Palo Duro ve sněhové bouři tak silné, že jeho koni málem přimrznou oční víčka. Pronásledování Komančů či Kiowů většinou trvalo den, nanejvýš dva, protože se indiáni obvykle zastavili a hodovali na mase z ukradeného koně, čímž se vystavili nebezpečí útoku.

Pokud šlo o útěk s texaskými koňmi, měl Kopající vlk samozřejmě vždy navrch. Na té nezdárné výpravě do Santa Fe, kdy byli Call a Augustus mezi hraničáři ještě ani ne dvacetiletí zelenáči, jim Kopající vlk ukradl značné množství koní. Stalo se to těsně předtím, než Komančové zapálili trávu, čímž celý oddíl obklíčili a zahnali do kaňonu, který teď obcházejí.

„Já na ten pytel dočista zapomněl,“ přiznal Gus. O děvce se vůbec nezmínil.

„Klidně si vezmi můj pytel,“ řekl Call. „Nehodlám jezdit na koni, co nic nevidí, ať už je sněhová bouře, nebo ne.“ Koně mohli klidně uklouznout nebo šlápnout do díry, a to dokonce i když viděli, kam jedou. Callovi připadalo, že jestli se vydá po kluzkém povrchu kolem okraje kaňonu na koni s pytlem přes oči, bude si koledovat o horší problémy, než jsou přimrzlá víčka.

Zatímco Augustus přivazoval Callův kus hrubého pytle na oči svého koně, přiklusal k němu Dlouhej Bill Coleman. Dlouhej Bill už s nimi byl na výpravě do Santa Fe. Kvůli útrapám, jež musel jako zajatec na pochodu přes Jornada del Muerto, cestu mrtvého muže, snášet, se rozhodl hraničaření zanechat a věnovat se tesařině. Vzhledem k tomu, že Bill Coleman nebyl schopný zatlouct rovně ani hřebík nebo uříznout rovně prkno, mu to ale vydrželo jen pár měsíců. Po šesti měsících plných ohnutých hřebíků a křivě nařezaných prken se Dlouhej Bill navždy vzdal městských výdobytků a vrátil se k hraničářskému oddílu.

„Dyť je noc, to nezastavujem, Gusi?“ zeptal se Dlouhej Bill.

„Připadá ti snad, že zastavujem?“ odvětil Gus trochu podrážděně. Dlouhej Bill měl dost otravný zvyk klást otázky, i když odpovědi na ně byly očividné.

„Kdybysme zastavovali, plápolal by tady táborák,“ dodal Gus. Bezmyšlenkovité chování Dlouhýho Billa mu čím dál víc lezlo na nervy. „Vidíte tu snad táborák, pane?“

„Ne, a toho pána si nech, ty zatracenej žvanile,“ řekl Dlouhej Bill. „Já se jenom ptal, jak dlouho to eště bude trvat, než se budem moct vohřát.“

„Ššššt,“ zasyčel Call. „Hádat se můžete zas někdy příště. Něco jsem zaslechl.“

Přitáhl otěže, stejně jako Gus. Hraničáři za nimi se k nim přiblížili a brzy zaslechli to, co slyšel Call: v ozvěně se k nim odněkud z hlubin temného, zasněženého kaňonu nesl divoký válečný pokřik. Pak se ten pokřik ozval ještě jednou a pak ještě jednou. Nejdřív to byl jeden hlas, ale pak se k němu přidaly další. Call, který si v takových věcech potrpěl na přesnost, měl dojem, že těch hlasů z kaňonu slyší alespoň sedm. Nemohl si však být jistý. Zvuky se v kaňonu odrážely v ozvěnách a poryvy severního větru si s nimi pohrávaly, některé tlumily a jiné naopak zesilovaly.

„Vysmívají se nám,“ řekl Call. „Vědí, že je nemůžeme v tý tmě honit dolů po srázech. Ne v takovýmhle počasí. Vysmívají se nám, hoši.“

„Tenhle zpropadenej kaňon je plnej extrémů,“ poznamenal Dlouhej Bill. „Dyž sme tady byli naposled, málem sme se uvařili, teď sme zas napůl zmrzlí.“

„Zdá se mi, že pusa ti teda nezmrzla, když se pořád ptáš na takový hlouposti,“ podotkl Gus.

„Tak si říkám, jestli to slyšel i kapitán,“ uvažoval Call. „Kapitán je trochu nahluchlý.“

„Zas tak nahluchlej není,“ řekl Gus. „Když něco slyšet chce, tak to slyší. Když to slyšet nechce, zbytečně plejtváš dechem.“

„Cos kdy kapitánovi řekl, co nechtěl slyšet?“ zeptal se Call a sesedl z koně. Chtěl se opatrně přiblížit k okraji kaňonu a podívat se, jestli dole pod sebou nezahlédne nějaké ohně. Kdyby tam bylo něco, co by vypadalo jako větší komančské tábořiště, třeba by se mu podařilo kapitána Sculla přesvědčit, aby se též utábořili a počkali na příležitost k útoku.

„Jednou jsem ho požádal o vejplatu pěti dolarů dopředu,“ řekl Augustus. „Moh to vodmítnout, ale neřek nic. Prostě se tvářil, jako kdybysem tam nebyl.“

„Tak v první řadě jsi ho o to neměl vůbec prosit,“ řekl Call. „Na výplatu se čeká do výplatního dne.“

„Ale já měl výdaje,“ odpověděl Gus, protože dobře věděl, že probírat finanční záležitosti s jeho spořivým přítelem nemá vůbec smysl. Woodrow Call zřídkakdy utratil svůj plat dřív, než skončil měsíc, zatímco Gus nikdy nezklamal a utratil vše do posledního haléře, někdy třeba i o pár dolarů víc než do posledního haléře. Pokaždé ho něco zlákalo: a pokud to zrovna nebyla hezká děvka, mohl to být nový šestiranný revolver, pěkná vesta nebo třeba jen whisky lepší kategorie. Na většině míst, kde si whisky kupoval, to neznamenalo nic než lihovinu tak jemnou, že by nesvlékla skunka z kůže.

Víc se o tom pobavit nestačili, protože zaslechli přímo před sebou křupání ve sněhu a najednou se nad nimi tyčil velký kůň Hektor. Z jeho huňaté srsti se valila pára. Kapitán Inish Scull sice nezastavil, alespoň se však otočil.

„Proč jsme zastavili, pane Calle?“ zeptal se. „Nepožádal jsem vás o zastávku.“

„Ne, pane, ale slyšeli jsme dole v kaňonu kvílení,“ řekl Call. „Napadlo mě, že se podívám, jestli nezahlédnu tábor Komančů.“

„Samozřejmě že je tam komančský tábor, pane Calle. Ale to nejsou ti správní Komančové,“ odpověděl kapitán Scull. „Tam dole je Buvolí hrb. Ale my, jestli si vzpomínáte, jdeme po Kopajícím vlkovi. To je náš zloděj koní.“

Kapitán Scull jako obvykle hovořil bez sebemenšího zaváhání. Byli na okraji Palo Duro jen několik minut, a i kdyby jim to dovolila sněhová vánice, byla příliš velká tma na to, aby něco viděli. Ačkoli byli Buvolí hrb a Kopající vlk rivalové, často podnikali nájezdy společně. Jak tedy mohl kapitán vědět, že jeden z nich táboří v kaňonu a ten druhý se pohybuje někde před nimi?

Pro jistotu s sebou měli zdatného zvěda, indiána z kmene Kikapú jménem Proslulé boty. Jenže Proslulé boty byl pryč už dva dny a dosud nepodal žádné hlášení.

„Pane Calle, tam dole je hlavní tábor Buvolího hrbu,“ řekl Inish Scull. „S tím nemůžeme soupeřit. Náš oddíl má jen třináct mužů a tak jako tak chci Kopajícího vlka. Předpokládám, že ho dostihneme tak pozítří kolem východu slunce na Kanadské řece. Pokud tedy pozítří nějaký východ slunce bude.“

„Ale pane, dyť slunce vyjde každej den,“ řekl Dlouhej Bill Coleman, kterého kapitánova poznámka poněkud vyvedla z míry. Pearl, jeho veliká žena a ten jediný městský výdobytek, kterého se nevzdal, byla z náboženských důvodů přesvědčená, že v blízké budoucnosti nastane konec světa. Pearl byla toho názoru, že Všemohoucí v odpovědi na lidskou zkaženost brzy utopí celý svět ve žhavé lávě. Jejich oddíl se teď nacházel vedle kaňonu Palo Duro, velké záhadné díry v zemi. Co kdyby se náhle naplnila žhavou lávou, která by přetekla a vylila se do světa? Přestože mu byla zima, vyhlídka na svět tonoucí v záplavě žhavé lávy se Dlouhýmu Billovi ani trochu nezamlouvala. Skutečnost, že kapitán Scull zpochybnil, zda se dočkají východu slunce, ho znervóznila. Ještě nikdy nepotkal tak vzdělaného člověka, jako byl kapitán Scull. A pokud měl kapitán nějaký důvod pochybovat o tom, zda v blízké budoucnosti vyjde slunce, pak by na obavách jeho ženy Pearl přece jen mohlo něco být.

„Ach, jsem si jistý, že slunce splní svou povinnost, stejně jako planety,“ řekl kapitán Scull. „Slunce bude přesně tam, kde má být. Otázkou ale je, pane Colemane, jestli ho uvidíme.“

Gus McCrae považoval kapitánovu poznámku za velmi podivnou. Jestli slunce bude tam, kde má být, tak ho samozřejmě uvidí.

„Kapitáne, jestli tady to slunce bude, proč bysme ho neměli vidět?“ zeptal se.

„No, může být třeba zataženo. A podle mě bude zataženo,“ vysvětlil kapitán Scull. „To je jeden z důvodů, proč bychom nemuseli východ slunce vidět. Dalším důvodem je, že bychom mohli být všichni mrtví. Dejte si pozor na sinavého koně, jak říká Bible.“

Inish Scull nechal tu poznámku působit. Bavilo ho říkat takové věci svým nepoučeným a nechápavým mužům. Pak otočil koně.

„Nenakukujte do kaňonů, dokud vám to nenařídím, pane Calle,“ rozkázal. „Pod nohama máme zmrzlou půdu a na pořádné pozorování je stejně příliš velká tma.“

Calla kapitánův tón podráždil. Samozřejmě dobře věděl, že jdou po zledovatělé půdě. Ale nic na to neřekl. A stejně by to kromě Augusta a Dlouhýho Billa neměl komu říct, protože Inish Scull už otočil svého velkého koně a dusal do noci. Po dalším pohledu do zšeřelého kaňonu nasedl Call na koně a následoval svého kapitána na sever.

2.

„Je s nima Puška ve vodě,“ řekl Modrý kačer. „Puška ve vodě a taky ten druhý, Stříbrný vlas McCrae.“

Buvolí hrb seděl u ohně na jelení kožešině. Nad ním se klenul skalní převis, který zadržoval teplo od ohně a zároveň chránil náčelníka před náporem sněhu. Rozlamoval kost z bizoní nohy. Kosti vždy lámal pečlivě a opatrně, nechtěl přijít ani o kousek máslového morku. Většina mužů byla netrpělivá, zejména ti mladí. Pokud šlo o staré způsoby, jen málokdy si na nich dávali záležet. Modrý kačer, jeho syn, téměř nikdy kosti nerozlamoval. A když se o to náhodou pokusil, o polovinu morku přišel. Buvolí hrb měl toho chlapce s mexickou zajatkyní jménem Rosa, která byla sice krásná, ale neustále mu dělala nějaké problémy. Neúnavně se pokoušela utéct. Buvolí hrb ji třikrát chytil a zbil. Pak ji zbily jeho ženy, a to ještě surověji. Rosa však byla tvrdohlavá a utíkala pořád dokola. V zimě po narození chlapce utekla znovu a malé dítě vzala s sebou. Buvolí hrb byl v té době na nájezdu, a když se vrátil, vydal se chytat Rosu sám. Přišel ale silný vítr, který hnal po prérii oblaka sněhu tak hustá, že dokonce i bizoni se k němu točili zády. Když pod útesem v meandru řeky Washity konečně Rosu našel, byla zmrzlá. Její chlapeček, Modrý kačer, byl však naživu. Stále cumlal její ledovou bradavku.

To je dobré znamení, pomyslel si tehdy Buvolí hrb. Chlapec je dost silný na to, aby přežil tak velký mráz. Jenže když chlapec vyrostl, dělal ještě větší potíže než jeho matka. Modrý kačer kradl, zabíjel a bojoval statečně, ale neměl žádnou soudnost. O tradiční zbraně nejevil zájem, toužil jen po zbraních bílých mužů. Měl hroznou povahu a žádné kamarády. Komanče i spřáteleného Kiowu by zabil stejně rychle jako jakéhokoli Texasana. Stařešinové se nakonec rozhodli dojít si o chlapci s Buvolím hrbem promluvit. Připomněli mu, že chlapec je napůl Mexičan. Mysleli si, že Mexičané možná do Modrého kačera vložili čarodějnici, když mu zemřela matka. Koneckonců chlapec sál z bradavky mrtvé ženy, a tak do něj mohla smrt vstoupit už tehdy. Stařešinové chtěli Modrého kačera buď zabít, nebo ho vyhnat z kmene.

„Zabiju ho, až bude třeba ho zabít,“ řekl jim Buvolí hrb. Neměl Modrého kačera moc rád, ale nezabil ho ani ho nevyhnal. S rozhodnutím otálel a doufal, že se chlapec časem změní. Dvě z jeho žen byly neplodné a jeho jediný další syn byl před mnoha lety zabit na řece Brazos, rukou toho bílého hraničáře, jemuž Komančové říkali Puška ve vodě. V Modrém kačerovi nespatřoval Buvolí hrb vůbec nic dobrého, ale žádného jiného živého syna neměl. Pokud by to šlo jinak, nechce ho zabíjet. Možná v sobě má Modrý kačer skutečně zlo, zlo, které ho nutí vraždit hlava nehlava. Ale možná je v něm to zlo z nějakého důvodu. Možná je Modrý kačer tak zlý, že se jednoho dne stane vůdcem a podaří se mu zahnat zpět bělochy, kteří se teď slézají poblíž řek v Komančerii jako hadi. Buvolí hrb byl nerozhodný. Věděl, že možná bude muset Modrého kačera zabít, aby udržel svůj kmen v harmonii. Prozatím však vyčkával.

Na svého vysokého syna se podíval až poté, co zkušeně rozštípl tlustou kost a odhalil výživný morek. Ten vysával tak dlouho, dokud nespolkl i poslední kapku. Jak Buvolí hrb stárnul, jeho chuť k jídlu se měnila. Když teď chytili bizona, jedl jen játra a někdy i hrb. Trval však na tom, že si nejprve vybere kosti, aby si našel ty morkové. Kdykoli se naskytla příležitost, lovil tetřívky. Přicházel na chuť vačicím, zemním veverkám, psounům a pásovcům. Když mu některá z jeho žen chtěla udělat radost, chytila mu baculatou slepici tetřívka nebo třeba mladou vačici. Stařešinům připadalo zvláštní, že jejich proslulý náčelník už neholduje koňskému ani bizonímu masu. O to, co si stařešinové myslí, aspoň v tomto případě, se ale Buvolí hrb ani trochu nezajímal. Slyšel mnoho různých proroctví od mnoha stařešinů, a jen málokteré z nich se vyplnilo. Nejhorší na tom ale bylo, že jediná proroctví, která se vyplnila, byla ta špatná. Bělochů přicházelo víc než kdy jindy a byli lépe vyzbrojeni. Dokonce i obyčejné přepadení malé farmy, kde bydlela pouze žena, muž a jejich děti, se zřídkakdy vydařilo, aniž by bělošské zbraně jednoho či dva jeho muže zabily. Dokonce i Mexičané v chudých vesnicích byli teď lépe vyzbrojeni. Kdysi stačilo, aby se objevil jeden jediný komančský válečník, a mexické vesnice často propadly tak velké panice, že indiáni mohli vjet dovnitř a zajmout zajatce dle libosti. Nyní však byly i ty nejmenší a nejchudší vesnice v Mexiku schopné postavit účinnou obranu.

Texasané si teď navíc přivedli i vojáky v modrých kabátech a agenty, kteří mluvili se stařešiny o výhodách života v rezervaci. Někteří náčelníci a stařešinové, znavení z neustálých útěků a bojů, začali těmto texaským agentům naslouchat. Komančové byli zatím stále ještě svobodným národem, ale jak Buvolí hrb, tak i stařešinové dobře věděli, že běloši se nenechají jen tak zastrašit mučením, zabíjením ani tím, že jich sem tam pár zajmou a odvedou. Texasanů bylo příliš mnoho. Příliš mnoho. Už jen myšlenka na ně Buvolí hrb unavovala a rozesmutňovala.

Nakonec Buvolí hrb dojedl morkovou kost, odhodil ji stranou a podíval se na Modrého kačera. Chlapec byl vysoký a silný, ale také hrubý, netrpělivý a neuctivý.

„Jestli jsi viděl Pušku ve vodě, proč jsi ho kvůli mně nezabil?“ zeptal se náčelník svého syna. „Měl jsi mi přinést jeho vlasy.“

Modrý kačer byl otrávený. Přinesl otci zprávu o Texasanech a nečekal, že za to schytá kritiku.

„Byl s Velkým koněm Scullem,“ odvětil. „Měl s sebou muže.“

Nejistě se zarazil. Otec určitě nepředpokládal, že by Modrý kačer zabil celý oddíl hraničářů, a ještě k tomu v den, kdy sněžilo tak moc, že kůň nemohl ani běžet, jak mu to klouzalo.

Buvolí hrb se na Modrého kačera jen podíval. Byl teď kost a kůže. Jeho velký hrb byl těžký a nosit ho už náčelníka vyčerpávalo. Kdysi ho jeho hrb jen sotva zpomalil, ale teď musel postupovat obezřetně, pokud si nechtěl udělat ostudu.

„Můžeš ho zabít. Dávám ti ho,“ řekl Modrému kačerovi. „Myslíš, že ho zítra dokážeš zabít?“

„Říkal jsem ti, že je s Velkým koněm,“ odsekl Modrý kačer. Ten starý muž ho rozčiloval. Věděl, že jeho otec byl největším komančským vůdcem, který kdy brázdil pláně. Modrý kačer s ním směl jezdit na nájezdy od svých deseti let a viděl, jak strašně nenávidí Mexičany a bělochy. Nikdo z celého kmene neuměl házet oštěpem tak daleko a tak přesně jako Buvolí hrb a s lukem a šípy se mu dokázal vyrovnat jen Kopající vlk. Přestože teď již jeho otec tolik nájezdů nepodnikal, stále byl mužem, jehož se bylo radno obávat. Byl však starší, nebyl už silný jako medvěd a jeho ošklivý hrb sice mohl Texasany děsit, ve skutečnosti byl ale jen šerednou hroudou chrupavek na starcových zádech. Trčely z něj bílé chlupy. Z jeho otce se brzy stane jen starý náčelník, vyčerpaný a neschopný účastnit se nájezdů. Mladí bojovníci ho brzy přestanou poslouchat. Bude pouhým starým mužem, bude jen vysedávat na jelení kůži a ocucávat mastné kosti.

„Jestli nedokážeš zabít Pušku ve vodě, zabij toho druhého – zabij McCraea,“ navrhl Buvolí hrb. „Nebo jestli jsi moc líný na to, abys zabil silného bojovníka, můžeš zabít Bizoního koně.“

„Zabít Bizoního koně?“ zeptal se Modrý kačer. Věděl, že od jeho otce je to urážka, ale svůj hněv se snažil ovládnout. Buvolí hrb měl stále oštěp u boku a stále s ním uměl hbitě zacházet. Hraničář, jemuž říkali „Velký kůň“, tedy velký kapitán Scull, jezdil na Bizoním koni. Proč po něm jeho otec chce, aby zabil koně? Proč po něm nechce, aby zabil Sculla?

„Zabiju Sculla,“ řekl Modrý kačer. „Bizoního koně můžeme zabít pozdějc. Je tak velký, že ho budem jíst celou zimu.“

Buvolímu hrbu bylo líto, že se jeho syn tak rád vychloubá. Modrý kačer si myslel, že dokáže zabít kohokoli. Ještě se nenaučil, že zabít některé lidi je těžší než zabít velkého medvěda grizzly. V Palo Duro a podél rozpraskané skalní římsy, které běloši říkali Caprock, kdysi žili velcí medvědi. Buvolí hrb zabil zamlada tři velké medvědy. Nebylo to snadné a na jedné noze se mu dosud skvěla jizva od drápů třetího z nich. Z jeho zubů a drápů si vyrobil náhrdelník, který si bral, když se chystal do boje.

Teď už v Palo Duro ani podél Caprocku žádní velcí medvědi nebyli. Všichni odešli na sever, do vysokých hor, aby unikli zbraním Texasanů. Teď před ním stál jen jeho namyšlený syn, kluk, který neměl ani špetku moudrosti velkých medvědů. Modrý kačer věřil, že dokáže Sculla zabít, ale Buvolí hrb si o tom myslel své. Velký kůň Scull byl sice malý muž, ale velký bojovník. Nad Modrým kačerem by vyhrál i beze zbraně. Kdyby musel, rozerval by Modrému kačerovi hrdlo vlastními zuby. Scull by si možná odnesl nějaká zranění, ale vyšel by z toho jako vítěz.

„Velkého koně nezabiješ,“ oznámil Buvolí hrb chlapci bez váhání. Modrý kačer byl vysoký a silný, ale také nemotorný. Ještě se nenaučil ladně běhat. Na to, aby se naučil zacházet se starými zbraněmi, byl příliš líný. Nedokázal přesně vrhnout oštěpem ani zasáhnout zvíře šípem. Nosil u sebe velký nůž, který vzal mrtvému vojákovi, ale bojovat s ním neuměl. Bez pistole toho moc nedokázal a byl příliš hloupý na to, aby si uvědomil, že by mohl pistoli ztratit nebo že by mohla špatně vystřelit. Buvolí hrb měl rád zbraně, které si sám vyrobil a na které se mohl spolehnout. Sám si vybíral dřevo na šípy, sám si šípy drhnul a piloval, sám si osazoval hroty. Vybral si dřevo na luk a dohlédl na to, aby šlacha na tětivu byla pevná. Každou noc, než se vydal za svými ženami, si prohlížel své zbraně, osahával si je, zkoušel je. Ujišťoval se, zda má jeho oštěp pevně vsazený hrot. Kdyby musel v noci bojovat, chtěl být připraven. Nechtěl se vrhnout do boje a zjistit, že si své zbraně špatně uložil nebo že nejsou v pořádku.

Modrý kačer věděl o zbraních jen jediné: kudy se do pistole nebo pušky strkají náboje. Byl to jen kluk a na souboj s tak divokým bojovníkem, jako je Velký kůň Scull, byl moc špatně připravený. A pokud nebude mít velké štěstí, nedokáže zabít ani Pušku ve vodě, hraničáře, který se před lety na Brazosu střetl s jeho druhým, lepším synem. Puška ve vodě byl na něj moc rychlý.

„Nedal jsem ti Velkého koně, dal jsem ti Pušku ve vodě,“ řekl Buvolí hrb. „Běž si ho vzít, jestli to dokážeš.“

„Je tam jenom dvanáct Texasanů a Velký kůň,“ řekl Modrý kačer. „Máme mnoho bojovníků. Mohli bysme je všechny zabít.“

„Proč sem přišli?“ zeptal se Buvolí hrb. „Nepodnikl jsem žádný nájezd. Zabíjel jsem jen bizony.“

„Pronásledujou Kopajícího vlka,“ řekl Modrý kačer. „Ukrad jim spoustu koní.“

Buvolí hrb byl naštvaný. Kopající vlk podnikal nájezdy, aniž by se náčelníka zeptal, jestli nechce jít s ním. Kromě toho mu nebylo moc dobře. V tom nemilosrdném počasí ho bolely kosti a zdálo se mu, že ta bolest vyráží z hrbu. V kostech mu pulzovalo, jako by do nich někdo bušil palicí. Zima a sněhová vánice s ním dřív ani nehnuly. V takovém počasí žil koneckonců na pláních celý život. Jenže v posledních letech ho trápila bolest v kostech a nutila ho, aby chladnému počasí věnoval větší pozornost. Teď potřeboval mít jistotu, že bude spát v teple.

„Proč se mnou mluvíš o zabíjení Texasanů?“ zeptal se Modrého kačera. „Jestli je sem přivedl Kopající vlk, tak ať je zabije on.“

Modrý kačer byl starcovým přístupem znechucený. Běloši byli jen několik mil od nich. I kdyby měli v táboře jen půlku bojovníků, mohli by je snadno zabít. Možná by dokonce mohli zajmout Pušku ve vodě a mučit ho. Zmrzačit člověka na tak kluzké zemi nebylo nic těžkého. Jeho otec by konečně dosáhl své pomsty a všichni by se mohli chlubit, že skoncovali s Velkým koněm Scullem, zálesákem, který zabíjel Komanče už skoro stejně dlouho jako jeho otec Buvolí hrb zabíjel bělochy.

Přesto tam Buvolí hrb jen seděl, pod váhou toho hnusného hrbu trochu skloněný ke straně, a vysával morek z bizoních kostí. Modrý kačer věděl, že jeho otec nemá Kopajícího vlka rád. Ti dva se často hádali: o ženy, o koně, o zajatce, o nejlepší cesty do Mexika, o to, které vesnice přepadnout. Proč by měl nechat Kopajícího vlka sklidit veškerou slávu za zabití Velkého koně a jeho hraničářů?

Modrý kačer užuž chtěl nazvat starého muže zbabělcem, říct mu, že je načase, aby zůstal se starými muži, že je načase, aby nechal mladé bojovníky rozhodovat, kdy bojovat a na koho zaútočit.

Ale právě ve chvíli, kdy se Modrý kačer chystal promluvit, k němu Buvolí hrb vzhlédl. Starý muž si hrál s nožem, jímž rozštípl kost z bizoní nohy, a jeho oči byly najednou chladné jako oči hada. Vždy, když se oči jeho otce proměnily v oči hada, si Modrý kačer nemohl pomoct a zachvěl se strachy. Urážku, kterou měl na jazyku, zase polkl. Věděl, že kdyby promluvil, mohlo by to okamžitě skončit soubojem s Buvolím hrbem. Už viděl, jak se to stalo jiným bojovníkům. Někdo z nich řekl o slovo víc, než měl. A pokud by ho nezarazil hadí pohled jeho otce, o chvilku později by už Buvolí hrb vytahoval z jeho žeber svůj dlouhý zkrvavený nůž.

Modrý kačer vyčkával. Věděl, že dnes není den, kdy by měl s otcem bojovat.

„Proč tady tak stojíš?“ zeptal se ho Buvolí hrb. „Chci přemýšlet. Dal jsem ti Pušku ve vodě. Jestli chceš v téhle plískanici bojovat, běž bojovat.“

„Můžu si vzít nějaký bojovníky?“ zeptal se Modrý kačer. „Možná bysme ho mohli zajmout a přivést ho živýho.“

„Ne,“ řekl Buvolí hrb. „Jestli ho dokážeš zabít, tak ho zabij, ale válečníky ti nedám.“

Modrý kačer se naštvaně otočil. Myslel si, že se ho starý muž snaží vyprovokovat. Možná se s ním jeho otec chtěl poprat. Ale Buvolí hrb se na něj ani nepodíval, jen vrátil svůj nůž do pochvy.

„Počkej,“ řekl Buvolí hrb, když se Modrý kačer chystal odejít. „Možná na své cestě potkáš Kopajícího vlka.“

„Možná,“ odvětil Modrý kačer.

„Dluží mi šest koní,“ řekl Buvolí hrb. „Jestli ukradl hodně koní od Texasanů, je načase, aby mi těch mých šest vrátil. Řekni mu, ať je přivede brzy.“

„Nepřivede je. Hrozně moc touží je mít,“ řekl Modrý kačer.

Buvolí hrb neodpověděl. Jeho malé vyhřáté místečko pod skálou zchladil poryv větru a s ním i štiplavý sníh. Buvolí hrb sklepal mokrý sníh ze své pokrývky a pohlédl do ohně.

3.

Do rána byl Augustus McCrae už tak vyčerpaný, že nedokázal rozlišit, kde je nahoře a kde dole. Úsvit byl šedý jako mokrý sníh. I pláň byla šedá jako mokrý sníh. Na rozlehlé planině nebylo nic, o co by se jeho pohled zarazil. Žádný strom, hřeben, vyvýšenina, kopec, prohloubenina, žádné zvíře, žádný pták. Augustus neviděl vůbec nic, a to byl v celém oddíle proslulý svým bystrým zrakem. Planina byla tak široká, až měl člověk pocit, že dohlédne na samotný okraj věčnosti. A přesto, po celé té šířce nebylo vůbec nic. Stejně jako ostatní hraničáři i Augustus už strávil v sedle šestatřicet hodin. Než vyrazili na tuto honičku, probděl celou noc, věnoval se kurvám a alkoholu a teď byl tak příšerně unavený, že měl pocit, jako by měl přijít o rozum. Někteří z jeho přátel si mysleli, že právě nadměrné návštěvy děvek a nadměrné množství alkoholu mohou za to, že Gusovi prakticky přes noc zbělely vlasy. On sám byl ale toho názoru, že jeho vlasy ztratily barvu proto, že se úplně vyčerpaly na příliš dlouhých hlídkách.

Když zvedl zrak k obzoru, zdálo se mu, jako by se na něj valil. Celá pláň jako by se převracela. Jako talíř. Augustův žaludek, prakticky prázdný, se začal převracet také. Na okamžik měl pocit, že nebe je pod ním a země nad ním. Potřeboval se zaměřit na něco určitého. Na antilopu, strom, cokoli, co by mu pomohlo zahnat tu malátnost, která se ho zmocnila, když se země nakláněla. Pocit, že se vše převrací, však náhle tak zesílil, až se Gusovi zdálo, že jeho vlastní kůň je najednou nad ním a kopyta má přilepená k obloze.

Čím víc na to Gus myslel, tím víc byl na kapitána Sculla naštvaný.

„Jestli nezastaví na snídani, tak já tady prostě sesednu a umřu,“ řekl Gus. „Sem tak unavenej, že se mi plete, co je nahoře a co dole.“

„Tipuju, že udělá zastávku, až narazíme na Kanadskou řeku,“ mínil Call. „Myslím, že už to není daleko.“

„Ne. A já si zas myslím, že pak už je to jenom kousek na severní pól,“ zabručel Gus. „Proč nás sem vede? Dyť tady nic není.“

I Call byl unavený. Všichni muži byli unavení. Navzdory té hrozné zimě někteří dokonce podřimovali v sedlech. Vzhledem k okolnostem se Call soustředil jen na jediné: aby nikdo nezůstal pozadu nebo nezabloudil a neztratil se. I když planina vypadala úplně plochá, zas tak úplně plochá nebyla. Byly tu tak mělké prohloubeniny, že ani jako prohloubeniny nevypadaly, a tak pozvolná stoupání, že ani jako stoupání nevypadala. Hraničář se mohl od oddílu vzdálit jen o kousek, třeba když si potřeboval ulevit, a než tak učinil, ukázalo se, že přešel přes prohloubeninu nebo se přehoupl přes kopec a dočista se ztratil. Oddíl zmizel během pár minut. Člověk ztracený na Llanu bloudil, dokud nezemřel hlady. Nebo dokud ho nedostali Komančové.

Call se snažil napřít veškeré své zbývající síly k tomu, aby se nikdo neztratil. Obtěžovalo ho, když musel tříštit pozornost a místo toho, aby se plně soustředil na tento důležitý úkol, musel zodpovídat Gusovy otázky. A obtěžovalo ho to o to víc, neboť odpovědi na ty své otázky by měl Gus znát.

„Vede nás sem, abysme chytli Kopajícího vlka a dostali zpátky ty koně,“ odpověděl Call. „Nebo si myslíš, že nás sem dotáhnul jenom proto, abysme se protrénovali?“

Před sebou viděli Inishe Sculla, jehož plášť se už ztrácel pod bílou sněhovou břečkou a z Hektorova huňatého kožichu stoupala pára. Cestu ukrajoval stále stejným tempem. Calla napadlo, jak dlouhou cestu může asi to zvíře urazit bez odpočinku. Zvládne sto mil? Nebo dvě stě? Kapitán si před oddílem držel velký náskok. Takto z dálky působil v porovnání se svým obrovským koněm velmi malý. Při pohledu zblízka se ale vše změnilo. Když se do nich zavrtaly jeho oči, třeba když vydával svým mužům rozkazy nebo je peskoval, nikoho ani nenapadlo, že by byl Inish Scull malý. Všichni mysleli na jediné: Inish Scull je kapitánem texaských hraničářů. Jeho výška v tom nehrála vůbec žádnou roli.

Augustovi se stále ještě točila hlava. Obzor se nepřestával houpat, ale povídání si s Woodrowem mu trochu pomohlo. Woodrow Call byl příliš praktický na to, aby si spletl, kde je nahoře a kde dole. Splést si nebe se zemí, to by se Callovi nikdy nestalo.

„Kopajícího vlka nemůže chytit,“ řekl Gus. „Tipuju, že mu ještě nikdy nikdo neutek proto, že si moc dobře vybírá, koho bude pronásledovat. Podle mě většinou honí jenom ty, o kterejch ví, že je dokáže chytit.“

Call byl téhož názoru, i když to neměl v úmyslu říkat nahlas před ostatními muži. Nerad pochyboval o svém kapitánovi, ale i jemu se zdálo, že tentokrát se kapitán Scull ve hře na honěnou střetl s rovnocenným soupeřem. Kopající vlk měl náskok téměř celý den a stopování jim ztěžovaly vrtochy počasí. Inish Scull nerad otáčel svůj oddíl, stejně jako nerad otáčel vlastní hlavu, když odplivával tabákovou šťávu. Zdál se být přesvědčený, že nepřítele dokáže držet před sebou pouhou silou své vůle, a to tak dlouho, dokud ho neunaví. Jenže Kopající vlk vylákal kapitána na Llano, což byl jeho kraj. Nepodřizoval se vůli nikoho jiného, dokonce ani Buvolího hrbu, pokud se dalo věřit zprávám.

Pak Augustus postřehl nějaký pohyb na obloze. První známku života.

„Hele, Woodrowe. Podle mě je to husa,“ zvolal Gus a ukázal tmavou skvrnu na šedé obloze. „Jestli se přiblíží na dostřel, zkusím ji trefit. Bylo by fajn dát si k snídani pěkně tučnou husu.“

„Husy létají v hejnech,“ připomněl mu Call. „Proč by tady letěla jedna husa?“

„Třeba je ztracená,“ nadhodil Gus.

„Ne, ptáci se neztrácejí,“ řekl Call.

„Pták, kterej je tak hloupej, že lítá nad takovýmhle místem, by se klidně ztratit moh,“ řekl Gus. „Tohle místo je tak prázdný, že by se tady ztratil i slon.“

Když se pták přiblížil, ukázalo se, že je to velká modrá volavka. Přeletěla přímo nad oddílem. Několik mužů se na ni podívalo a pocítilo úlevu. Šedivá prázdnota, v níž cestovali, všechny tížila. Pohled na živého tvora, i když to byl jen pták, v nich vzbudil aspoň malou naději.

„A támhle je ještě něco,“ řekl Gus a ukázal na západ. Viděl pohybující se skvrnu. Byla velmi nezřetelná, ale pohybovala se jejich směrem. Tím si byl jistý. Call se podíval a nic neviděl, což ho rozčílilo. Neustále se musel smiřovat s tím, že pokud jde o zrak, Augustus McCrae je lepší. Gusovy oči zkrátka dohlédly dál než Callovy. To byl prostě fakt.

„Hádám, že je to Proslulý boty,“ řekl Gus. „Je nejvyšší čas, aby se ten darebák vrátil.“

„Ale to není žádný darebák, je to náš zvěd,“ namítl Call. „Co je na něm darebáckýho?“

„No, je nezávislej,“ poznamenal Augustus. „K čemu je nám zvěd, kterej odejde a hlášení nám podá tak jednou za dva nebo tři dny? A kromě toho mě porazil v kartách.“

„Indián, co dokáže porazit v kartách bělocha, je každopádně darebák,“ přihlásil se o slovo Dlouhej Bill.

„Předpokládám, že mu prostě jenom dlouho trvalo najít stopu Kopajícího vlka,“ řekl Call.

O několik minut později spatřili Kanadskou řeku. Její úzké koryto se klikatilo mělkým údolím. Nerostl podél ní jediný strom.

„Tak tohle je zklamání,“ pronesl Augustus. „Jsme tady u řeky, a není tady jedinej zatracenej strom. Jestli chcem rozdělat oheň, budem muset spálit třmeny.“

Pak Call spatřil Proslulé boty. Inish Scull zastavil a vyslechl si jeho hlášení. Call se podivil nad tím, že Proslulé boty dorazil tak rychle. Ještě před chvilkou byl zvěd tak hrozně daleko, že ho Call ani neviděl. A najednou je tady.

„Přemejšlím, že s hraničařením seknu, jestli to znamená trávit čas někde, kde ani nepoznám nahoře a dole,“ čílil se Augustus. Vyhlídka, že by se u Kanadské řeky ohřáli u pořádného plápolajícího ohně, se rozplynula. A to ho roztrpčilo.

Takovou výhružku neslyšel Call od Augusta poprvé. Ve skutečnosti ji slýchal pokaždé, když byl Gus naštvaný, a nebral ji nijak vážně.

„Vždyť neumíš nic jinýho než jezdit na koni a střílet,“ řekl mu Call. „Kdybys nechal hraničaření, umřel bys hlady.“

„Ne, faktem je, že to umím s ženskejma,“ řekl Augustus. „Najdu si bohatou tlustou ženskou, ožením se s ní a budu žít v pohodě až do konce svejch dnů.“

„Tak to je pěkná blbost,“ namítl Call. „Jestli se umíš tak dobře oženit, proč sis už nevzal Kláru?“

„Na takovýhle řeči je moc velká zima,“ ucedil Augustus, rozčilený, že jeho přítel vytahuje Kláru Forsytheovou, ženu tak moc svobodnou, že to ani pro ni, ani pro kohokoli jiného nemohlo být dobré. Požádal Kláru o ruku již před lety, v den, kdy ji potkal v Austinu v obchodě jejího otce, ale ona tehdy váhala. A pak už pořád jen váhala, přestože se jí celou tu dobu odhodlaně a neúnavně dvořil. Klára mu přiznala, že ho miluje, a rozhodně se k němu nechovala odměřeně, ale nabídku k sňatku nepřijala. Augusta to hluboce ranilo. Udělal toho tolik, udělal vše, co bylo v jeho silách, ale Klára se přesto považovala za svobodnou ženu, která se klidně vybavovala s dalšími nápadníky. Co kdyby si nějakého vzala? Co by mu pak v životě kromě zlomeného srdce zbylo?

Nebylo to téma, které by si chtěl připomínat, zejména ne v tak chladném ránu, kdy nedokázal rozpoznat, kde je nahoře a kde dole. A ještě horší na tom bylo, že mu to připomínal Woodrow Call, muž ve vztazích k ženám tak neschopný, že se zapletl s děvkou. Dotyčná děvka, Maggie Tiltonová, byla sice dost hezká na to, aby si ji Woodrow vzal, jenže ten zatím neprojevil sebemenší ochotu se s ní oženit.

„Ty zrovna o tom nevíš lautr nic, tak drž hubu, nebo ti jednu vrazím,“ vypěnil Gus. Už jen to, že zmínil Klářino jméno, byla od Woodrowa Calla nehorázná drzost, zvlášť ve chvíli, kdy potřebovali šetřit veškeré síly na to, aby nezmrzli.

Call jeho výhružku ignoroval. Jakákoli zmínka o Kláře Forsytheové dokázala Augusta vyprovokovat k pěstnímu souboji. A tak to bylo odjakživa. Call se Kláře vyhýbal, jak jen to šlo. Do obchodu Forsytheových chodil jen tehdy, když potřeboval koupit náboje nebo nějaké jiné nezbytnosti. Ačkoli se Klára Forsytheová dost vymykala normám, byla natolik upovídaná, že si každý, kdo měl všech pět pohromadě, dokázal naplánovat den tak, aby ji nepotkal. I když Callovi prodávala jen krabičku nábojů nebo nějaké nářadí, vždy si našla způsob, jak s ním prohodit pár slov, ačkoli on sám byl toho názoru, že jiných slov než poděkování netřeba. Místo aby mu jen vrátila drobné a zabalila nákup, vytasila se pokaždé s nějakým zdánlivě nekonfliktním prohlášením, které v něm vždycky dokázalo vzbudit dojem, že na jeho chování není něco tak úplně v pořádku. Nikdy nedokázal přijít na to, co přesně udělal, že Kláru podráždil, ale vždy s ním mluvila tónem, který v sobě nesl náznaky rozmrzelosti. Ty náznaky ale byly tak silné, že se Call snažil načasovat své návštěvy na odpoledne, kdy se o obchod obvykle staral její otec.

To Maggie Tiltonová, děvka, s níž se rád scházel, v něm nikdy nevzbuzovala pocit, že by na jeho chování bylo něco v nepořádku. Když už Maggie něco naznačila, byl to spíš pravý opak. Na Callovi neviděla vůbec nic špatného, což pro něj ale nebylo o nic příjemnější než Klářina pichlavá kritika. Možná to bylo tím, že jedna z nich je kurva a druhá dívka ze slušné rodiny, ale Call si tak jako tak říkal, že názor Augusta McCraea je to poslední, co by ho mělo zajímat. S Gusovou náladou to bylo jako na houpačce, zlepšovala se či zhoršovala podle toho, jestli se k němu Klára chovala sladce nebo kysele, něžně nebo ostře, přátelsky nebo odměřeně. Call byl toho názoru, že žádný muž, a o to méně pak texaský hraničář, by se neměl nechat ovlivňovat tím, co si o něm myslí ženy. Nebylo to správné a tečka.

Dlouhej Bill byl dost blízko, a tak slyšel, jak Gus Callovi vyhrožuje, že mu jednu vrazí. Byla to výhružka, kterou rozhodně neslyšel poprvé.

„Co ho tak rozčílilo?“ chtěl vědět Dlouhej Bill.

„Do toho ti nic není. Tak odpal, ty šašku!“ vyjel na něj Gus.

„Tys asi spolknul tchoře, co? Seš vážně protivnej, Gusi,“ poznamenal Dlouhej Bill. „Tak si říkám, jestli Proslulý boty někde nenarazil na nějaký dřevo, abysme si mohli udělat po cestě pěknej voheň.“

Než mu kdokoli stačil odpovědět, kapitán Inish Scull zařval, hlasitě a vztekle, otočil Hektora a pobídl ho. Zvíře se rozeběhlo k západu jako pravý dřevorubecký kůň. Od kopyt mu odlétávaly hroudy mokrého sněhu. Inish Scull nepokynul, aby ho oddíl následoval. Nebylo možné poznat, jestli ho vůbec zajímá, zda za ním jeho dvanáct hraničářů pojede nebo ne. Prostě odjel. Proslulé boty nechal stát samotného u velké hromady koňských koblih, které si Hektor na prérii právě odložil.

„A kapitán Scull je v tahu. Hádám, že viděl ňákou kořist,“ řekl Dlouhej Bill a vytáhl pušku z pouzdra. „Měli bysme si pospíšit, ať ho neztratíme.“

Celý oddíl v čele s Gusem se za kapitánem Scullem okamžitě rozeběhl. Jen Call ho nenásledoval, aspoň ne hned. Neměl strach, že by se jim kapitán ztratil, rozhodně ne, když jede na Hektorovi. Ani slon by za sebou nezanechal o moc jasnější stopu. Zajímalo ho, co Proslulé boty kapitánovi řekl, že ho vyprovokoval k takovému úprku.

„Kopající vlk?“ zeptal se Kikap. „Chystá se boj?“

Proslulé boty byl drobný muž s ošidným způsobem chůze. Nikdy nepůsobil, že by spěchal, přesto mu nedělalo potíže držet krok s oddílem hraničářů na koních. I když se jezdci rozjeli, tak jako to právě udělal Inish Scull a po něm i celý oddíl, Proslulé boty je obvykle dokázal dohnat dřív, než rozdělali oheň a uvařili kávu. Pohyboval se rychle, a přesto ho nikdy nikdo neviděl pohybovat se rychle, což Calla nepřestávalo udivovat. Na otázky někdy odpovídal a někdy ne. Ale i když se rozhodl odpovědět, jeho odpověď obvykle směřovala trochu mimo položenou otázku.

Právě si pozorně prohlížel zelenou hromadu Hektorova trusu, z níž se kouřilo.

„Bizoní kůň požral opuncie,“ řekl. „Tahle zmrzlá tráva mu nejspíš moc nechutná.“

„Kopající vlk,“ zopakoval Call. „Byl to Kopající vlk? Důvod, proč tak vyrazil?“

Proslulé boty se na Calla podíval mírně překvapeně, což byl výraz, s nímž obvykle odpovídal na přímé otázky. Ten pohled vzbuzoval v Callovi pocit, že mu něco uniklo. Jen nevěděl co.

„Ne, Kopající vlk je u Rio Pecos,“ řekl Proslulé boty. „Kapitán si bude muset vybrat rychlejšího koně, jestli chce Kopajícího vlka chytit. Bizoní kůň je hrozně pomalý.“

Call si myslel totéž, ale nahlas to neřekl.

Pak se Proslulé boty odvrátil od hromady koňských koblih a gestem pokynul směrem k západu.

„Kopající vlk ve skutečnosti ty koně nechtěl – ani ty valachy,“ pokračoval. „Chtěl jenom ty tři hřebce, aby je připustil ke svým mladým klisnám. Jsou to dobří mladí hřebci. Bude z nich mít krásná hříbata.“

„Jestli si nechal jenom tři, co udělal s těmi ostatními?“ zeptal se Call.

„Porazil je,“ řekl Proslulé boty. „Jeho kmen si vzal maso, ale ženy neodvedly při porcování koně moc dobrou práci. Na zvířatech zůstala spousta masa. Můžeme si ho vzít, jestli chceme.“

„Jestli dneska nechytíme Kopajícího vlka, kapitán možná Deetsovi dovolí, aby něco z toho masa uvařil,“ přemýšlel Call. „Všichni máme hlad.“

Deets byl mladý černoch, který se s oddílem vydal na svou druhou výpravu. Jednoho rána ho našli, jak spí ve stájích, přikrytý hlínou a senem. Uprchl z velké skupiny ukradených otroků, které hnal do Mexika slavný náčelník Divoký kocour z kmene Lipanů. Divoký kocour byl mistrem v prodávání ukradených otroků bohatým mexickým rančerům. Call chtěl toho černého kluka vyhnat, protože vnikl na hraničářský pozemek, ale Inish Scull si ho nechal na práci ve stáji, protože Deetsovo vzezření v něm vzbudilo sympatie. A jednoho dne, poté, co kapitán náhodou ochutnal guláš, který Deets uvařil pro několik černošských rodin pracujících na stavbě domů pro zákonodárce, se mladý černoch stal kuchařem.

Na Callovu zmínku o jídle Proslulé boty nereagoval. Zdálo se, že žije jen z kávy. Jídlo si s hraničáři dával jen zřídka, ačkoli o něm bylo známo, že má moc rád brambory. Když vyrážel na průzkum, často si strčil do vaku dvě nebo tři syrové brambory. Tak nejspíš žil jen ze syrových brambor a trochy sušeného masa.

Call věděl, že by měl spěchat za oddílem, ale nedokázal odolat. Musel se na chvíli zdržet s Proslulými botami, protože doufal, že se naučí něco o stopování a práci zvěda. Proslulé boty nepůsobil nijak chytře, a přesto si našel cestu přes Llano stejně snadno, jako když Call přecházel ulici. Kapitán Scull si na zvědy potrpěl, ostatně jako na všechno. Nevěřil nikomu – podle některých zpráv dokonce ani své ženě –, a přesto dovolil, aby se Proslulé boty celé dny toulal, i když se právě nacházeli na nepřátelském území. Call sám toho o kmeni Kikapú moc nevěděl. Říkalo se, že jsou to nepřátelé Komančů, ale co když nebyli? Co když jim Proslulé boty vůbec nepomáhá najít indiány, ale místo toho ve skutečnosti pomáhá indiánům najít je?

Call si řekl, že se zkusí zeptat ještě na jednu věc. Chtěl jen vyzkoušet, zda dokáže Proslulé boty přimět, aby mu odpověděl na položenou otázku.

„Myslel jsem, že tady na pláních je spousta antilop,“ řekl. „Už jsem antilopu jedl a je o poznání chutnější než kůň. Ale za celou cestu jsme žádnou antilopu neviděli. Kam se všechny poděly?“

„Radím ti nacpat si břicho čerstvým koňským masem,“ řekl Proslulé boty a pobaveně se na Calla podíval. „Antilopy jsou právě teď u řeky Purgatory. Podél Purgatory roste letos dobrá sladká tráva.“

„Nevím, proč by pro ně i tahle tráva neměla být dost sladká,“ namítl Call. „Je mi jasný, že je teď zmrzlá, ale za den nebo dva roztaje.“

Proslulé boty se neodbytností mladého hraničáře bavil. Tomu mladíkovi nepříslušelo zpochybňovat chování antilop. Antilopy si klidně můžou hledat takovou trávu, jakou mají nejradši. Nemusí žít tady u Palo Duro, kde jak známo je tráva hořká, jen proto, že pár Texasanům chutná antilopí maso víc než koňské. Jenže takové chování je pro bělochy typické. Leží tu sedmnáct mrtvých koní a na jejich mršinách zbývá ještě spousta dobrého masa. Ti koně už si na trávě nikdy nepochutnají, ani na sladké, ani na hořké. Chuť trávy znovu vyzkoušejí jen ti tři hřebci, které si nechal Kopající vlk. A přesto tenhle mladý muž Call očekává, že najde antilopy, které budou postávat kolem a čekat, až je zastřelí. Jenom bizoni se chovají tak podivně, že skutečně stojí a čekají, až je běloši zastřelí, a proto jejich počet klesá. Antilop je ale dost. Žijí tam, kde roste nejsladší tráva, což je podél řek Purgatory, Kanadské, Washity nebo Pecosu.

„Neřekl bych, že dneska uvidíme nějakou antilopu,“ uzavřel rozhovor Proslulé boty. A odešel. Hraničáři odcválali na západ, ale Proslulé boty se otočil na sever. Tohle Calla trochu rozčilovalo. Ten chlap jim měl dělat zvěda, jenže se pokaždé zdálo, že jde jiným směrem než oddíl.

„Rád bych věděl, kam máš namířeno,“ zeptal se zvěda zdvořile a klusal za ním. Koneckonců ten chlap v podstatě nic špatného nedělal. Ale dělal věci, které Callovi připadaly zvláštní.

Když se za ním Call vydal a položil mu tuto otázku, Proslulé boty klusal. Vzhlédl ke Callovi, aniž by zpomalil.

„Jdu navštívit svou babičku,“ řekl. „Bydlí nahoře u Washity s jednou z mých sester. Myslím, že tam pořád jsou, jestli se nepřestěhovaly.“

„Aha,“ řekl Call. Jeho otázka mu teď připadala hloupá.

„Moje babička je stará,“ upřesnil Proslulé boty. „Třeba mi bude chtít vyprávět ještě nějaké příběhy, než umře.“

„Tak to je hezký,“ odtušil Call, ale Proslulé boty ho už neslyšel. Začal si něco prozpěvovat a klusal dál na sever. Proslulé boty měl tichý hlas a vítr neúnavně kvílel. Call z jeho zpěvu zaslechl jen jeden či dva útržky a pak se už zvěd vzdálil natolik, že vítr jeho tóny pohltil.

Calla to celé trochu vyvedlo z míry. Obával se, že udělal něco, co mu nepříslušelo. Otočil koně a uháněl za oddílem směrem na západ. Sledovat stopy Bizoního koně Hektora nebylo o nic obtížnější než sledovat silnici. Jak se Call plahočil po mrazivé planině, přemýšlel, čím to je, že se indiáni tak podobají ženám. To, jak se cítil, když se ho Proslulé boty na něco zeptal, se moc nelišilo od toho, jaký pocit v něm vzbuzovala Klára Forsytheová, když se odvážil vstoupit do jejího krámu. Rozhovory s indiány, stejně jako rozhovory se ženami, v něm vždy zanechávaly pocit, že udělal něco špatně, aniž by to špatně myslel.

Než se tím ale stačil příliš znepokojit, spatřil, že se k němu blíží jezdec na koni. Vracel se po stezce, po níž šel Hektor. Na okamžik ho ochromil takový strach, že málem zvedl pušku. Tady na pláních může člověka kdykoli překvapit Komanč. Možná se nějaký dostal mezi něj a oddíl a chystal se ho odříznout.

Záhy ale zjistil, že ten muž, který se neskutečnou rychlostí vrací rozbředlým sněhem po stezce, je jenom Gus.

„Co se tak vlečeš, Woodrowe? Už jsme si říkali, že tě asi přepadli.“ Gus byl z té rychlé jízdy trochu zadýchaný.

„Ale ne, jenom jsem si povídal s Proslulými botami,“ opáčil Call. „Nemusels toho koně tak hnát.“

„Včera v noci jsme přece slyšeli to houkání. Mohli tě přepadnout,“ připomněl mu Augustus.

„Nejsem přepadený, tak pojďme,“ řekl Call. „Jestli si nepospíšíme, hoši nám snědí celou snídani.“

To Augusta rozladilo. Jeho přítel mu mohl alespoň poděkovat. Koneckonců riskoval vlastní život, když se ho vrátil hledat.

Ale faktem bylo, že Woodrow Call zkrátka nebyl děkovací typ.

4.

Toho rána, kdy si Inez Scullová zavolala Jakea Spoona do své ložnice poprvé, seděla na modré sametové stoličce. Ta ložnice se nacházela na Shoal Creek, v pěkném sídle manželů Scullových. Jak bylo hraničářům řečeno, byl to také první cihlový dům v Austinu. Tou dobou sloužil Jake u hraničářů teprve tři měsíce a pracoval převážně jako sluha kapitána Sculla. Jeho hlavním úkolem bylo ošetřovat Hektora. Osedlat ho, když ho kapitán potřeboval. Čas od času posílal kapitán Scull Jakea na pochůzky pro madam Scullovou. Měla ráda, když se jí říkalo „madam Scullová“. Taková pochůzka většinou obnášela vyzvednout balíček v některém z významných obchodů. Jake přišel do Texasu se skupinou otrhaných osadníků z Kansasu a takové nákupy, jaké běžně Scullovi dělali, v životě neviděl. Kapitán si neustále objednával nové zbraně, sedla a postroje, klobouky, rukavice nebo teleskopické dalekohledy. Velký stůl v jídelně v sídle Scullových byl stále zavalený katalogy všeho druhu: katalogy s hřebeny, šaty či jinými drobnostmi pro madam Scullovou nebo katalogy nožů, kvalitních brokovnic, mikroskopů či jiných přístrojů pro kapitána. Jejich dům se dokonce pyšnil barometrem, což byla věc, o níž Jake nikdy v životě neslyšel, a také mosaznými lodními hodinami v čele schodiště. Ty hodiny odbíjely každých třicet minut jako zvon.

Jake ještě nikdy v ložnici žádné krásné dámy nebyl. Nenapadlo by ho to ani ve snu. Najednou vyšla ven kuchařka Felice, mladá vysoká žlutá dívka, která se mu trochu líbila. Oznámila mu, že paní domu se s ním chce setkat u sebe nahoře. Když stoupal po schodech, byl trochu nervózní. Madam Scullová a kapitán neměli právě nejpevnější nervy, a když vzplanuli v návalu vzteku, nebyli právě nejtišší. Podle Felice kapitán nejednou vytáhl na svou paní bič a ona nejednou vytáhla ten samý bič na něj, a to ani nemluvě o tušírkách, vozových bičích či čemkoli jiném, co bylo právě po ruce. Jindy na sebe navzájem štěkali ty nejdivočejší nadávky či sváděli pěstní souboje jako dva muži. Někteří mexičtí služební byli z dění v tomto domě tak vyděšení, že si mysleli, jestli s nimi nežije samotný ďábel. Několik z nich v noci uprchlo a utíkalo dobrých dvě stě padesát mil. Zastavili se až poté, co překročili Rio Grande.

K Jakeovi se ale kapitán i madam Scullová chovali velmi mile. Madam Scullová mu dokonce jednou pochválila jeho kudrnaté vlasy.

„Óóó, Jakeu, ty vaše kudrliny si brzy získají mnoho ženských srdcí,“ řekla mu jednou ráno, když si vyzvedával balíček, který chtěla poslat.

Chlapi, a Augustus McCrae především, se Jakeovi posmívali, že místo aby byl v sedle a číhal na indiány, našel si pohodlnou práci v kapitánově domě. Jake však neměl koně v lásce a kromě toho měl velký strach ze skalpování. Bylo mu teprve sedmnáct a domníval se, že na to, aby se naučil bojovat s indiány, má ještě dost času. A jestli se k boji s indiány za celý svůj život vůbec nedostane, protože už budou úplně vymýcení, jak někteří lidé předpovídali, rozhodně ho to nebude moc mrzet. Na potyčku s hraničáři úplně postačí mexičtí bandité, a tak si Jake říkal, že si bude moct zabojovat, co hrdlo ráčí, a to dost brzy.

Když si ho madam Scullová zavolala nahoru, předpokládal, že jde jen o další balíček. Při nejhorším mohla chtít pověsit závěsy. Madam Scullová se často závěsů zbavovala a nahrazovala je jinými. K velké nelibosti kapitána Sculla také neustále šibovala s nábytkem. Jednou se vrátil domů z průzkumnické výpravy, celý špinavý, chtěl se usadit ve svém oblíbeném křesle a prohlédnout si jednu ze svých oblíbených vědeckých knih. Jenže zjistil, že jeho oblíbené křeslo není tam, kde ještě před pár dny bylo.

„Zatraceně, Inez, kde je moje křeslo?“ uhodil na ženu.

Když přišel ten výbuch, Jake vše náhodou zaslechl, protože právě flirtoval s Felice.

„Ta smradlavá věc? Dala jsem to negrům,“ pronesla madam Scullová chladně.

„Cože? Ty chlupatá děvko, okamžitě pro něj dojdi!“ zařval kapitán.

Jakea ta poznámka značně vyděsila a Felice dostala tak obrovský strach, že o laškování s ním úplně ztratila zájem.

„To křeslo se mi nikdy nelíbilo a myslím, že o tom, jaký nábytek zůstane v mém domě, rozhoduju já,“ opáčila madam Scullová. „Jestli se ti to křeslo tak líbí, nastěhuj se k negrům. Mně se po těch tvejch zatracenejch tabákovejch flecích určitě stejskat nebude.“

„Chci svoje křeslo, a taky ho dostanu!“ prohlásil sveřepě kapitán, ale to už Jake vyběhl z kuchyně a upaloval do stájí, aby si tam rychle našel nějakou práci. V životě by nečekal, že uslyší kapitána texaských hraničářů nadávat své ženě do děvek, natožpak chlupatých. Spěchal ven přes verandu, za ním zuřila hádka a řinčel porcelán. Obával se, že se manželé Scullovi nejspíš řítí do fáze, kdy popadnou i bejkovec, takže rozhodně nechtěl být nikde poblíž.

To ráno, když Jakea povolala do ložnice, musel stejnou cestu projít ještě jednou, jen rychleji. Když dorazil za paní Scullovou, pokynula mu směrem k modré sametové stoličce, na níž seděla. V obličeji byla celá brunátná.

„Madam, opět závěsy?“ zeptal se Jake, protože si myslel, že dlouhými okny vedle postele se nejspíš dostalo dovnitř příliš mnoho slunce.

„Ne, nejde o závěsy. Děkuju, Jakeu,“ řekla Inez Scullová. „Můj milý chlapče,“ dodala, „mám moc ráda jinochy s dolíčky a kudrnatými vlasy.“

„Jsou kudrnatý, madam, co si jen pamatuju,“ řekl Jake, nejistý, jak by měl na její poznámku reagovat. Madam Scullová měla stále stejný, sluncem rozžhavený výraz.

„Pojď trochu blíž, ať si ty tvoje dolíčky líp prohlídnu,“ pokynula mu znovu Inez.

Jake se poslušně přiblížil na délku paže k její stoličce, aby v další vteřině zažil ten nejhorší šok svého života. Madam Scullová k němu sebevědomě natáhla ruku a začala mu rozepínat kalhoty.

„A teď se mrkneme na tvýho čerstvoučkýho ptáčka, Jakie,“ řekla.

„Prosím, madam?“ Jake byl tak překvapený, že se nemohl ani pohnout.

„Na tvého ptáčka – jen se na něj podívejme,“ zopakovala madam Scullová. „Předpokládám, že je fešný.“

„Prosím, madam?“ zopakoval Jake. Pak se ho zmocnil pocit, že je v nebezpečí, a tak se otočil a vyběhl z místnosti ven. Běžel a běžel, dokud nedoběhl k hraničářským stájím. Hbitě se protáhl do koňského stání a kalhoty si zase pořádně zapnul.

Zbytek dne a většinu dalších dní trávil od sídla Scullových co nejdál, jak jen to šlo, ale zároveň tak, aby mohl vykonávat svou práci. Jake nevěděl, co si o tom incidentu myslet. Chvílemi se snažil sám sebe přesvědčit, že se mu to jen zdálo. Zoufale toužil najít někoho, komu by to mohl povyprávět, ale jediným člověkem v oddíle, jemuž se mohl s tak nebezpečnými informacemi svěřit, byl Pea Eye Parker, urostlý vyhublý mladík z arkansaských nížin, ne o moc starší než Jake sám. Pea Eye přišel do Texasu farmařit se svým otcem, ale během jediného roku mu zemřel jak otec, tak i bratr a tři sestry. Woodrow Call si mladíka náhodou všiml jednoho dne na zpustošeném kukuřičném poli – Komančové farmářovi vše vypálili a zabili mu ženu. Pea Eye seděl u plotu a jedl uschlou kukuřici přímo z klasu.

„Není ta kukuřice na žvejkání trochu moc suchá?“ zeptal se ho Call. Mladík vypadal na sedmnáct nebo osmnáct let. Neměl ani pitnou vodu, aby suchá zrna spláchl.

„Pane, jsem moc hladový na to, abych si mohl vybírat,“ řekl Pea Eye. Oči měl od hladu a únavy úplně prázdné. Na tom klukovi ale bylo něco, co se Woodrowu Callovi líbilo. Nechal ho jet za sebou až do Austinu. Brzy se ukázalo, že Pea Eye umí podkovávat koně, což byl úkol, jemuž se většina hraničářů vyhýbala. A především se mu vyhýbal Augustus McCrae, stejně jako by šlo o choleru nebo zažívací obtíže. Pea Eye samozřejmě chtěl vyrazit s oddílem, ale kapitán Scull ho nechal ve městě, protože si myslel, že je pro pohyb v terénu příliš velký zelenáč. Když však přišel čas na návštěvu pevnosti Belknap, kapitán se rozhodl vzít Pea Eye s sebou, a naopak nevzít Jakea. A právě den před jejich odjezdem strčila madam Scullová Jakeovi ruku do kalhot. Vzhledem k tomu, že měl oddíl vyrazit tak brzy, se Jake nedokázal přimět k tomu, aby Pea Eyeovi o té záležitosti pověděl, protože se bál, že by Pea Eye ve svém rozrušení mohl něco vykecat.

To ráno, kdy měl oddíl vyrazit, Jake tak trochu očekával, že ho kapitán Scull přijde osobně zabít, ale kapitán se k němu choval stejně mile jako vždycky. Když se hraničáři chystali vyskočit do sedel, kapitán se k němu otočil a klidně mu oznámil, že madam Scullová chce, aby jí po dobu, co bude oddíl pryč, dělal osobního equestriána.

„Cože, pane?“ zajíkl se Jake. V životě ten výraz neslyšel.

„To je z latiny, equestrián, od slova equus, což znamená kůň,“ vysvětlil mu kapitán Scull. „Jinak řečeno, Inez si tě chce osedlat jako koně.“

„Cože, pane?“ zopakoval ještě jednou Jake. Od té doby, co začal mít co do činění se Scullovými, velmi často pochyboval, zda dobře vidí a slyší. Scullovi totiž často říkali a dělali věci, jež nedokázal pochopit. Nedokázal jim ani uvěřit, přestože jasně slyšel a viděl, jak se ty věci dějí. V jeho starém domově v Kansasu nikdo takové věci neříkal ani nedělal, tím si byl Jake jistý.

„Ona si bude dělat, co bude chtít, hochu!“ Kapitán se při pomyšlení na chování své ženy rozčílil. „Já ještě nebudu ani na půli cesty k Brazosu, a ta divoká nestyda tě zchvátí. Pěnu u huby budeš mít!“

„Cože, pane?“ zeptal se Jake potřetí. Netušil, o čem to kapitán mluví ani proč se kapitán domnívá, že by na něm madam Scullová měla chtít jezdit.

„Hochu, to koktáš, nebo máš místo mozku šutr?“ podotkl kapitán, přišel blíž k Jakeovi a přísně si ho prohlédl.

„Inez se na tobě chce povozit, chlapče. Ty to vážně nechápeš?“ pokračoval. „Její otec je nejbohatší muž na celém Jihu. Její rodina vlastní tři sta tisíc akrů prvotřídní půdy na plantážích v Alabamě a dalších sto tisíc na Kubě. A ‚Inez‘ ani není její jméno. Vzala si ho jenom proto, že se hodí k mému. V Birminghamu se jmenuje prostě Dolly, ale vyrostla na Kubě, tak si myslí, že má právo být vášnivá jako v tropech.“

Odmlčel se a zahleděl se na velký cihlový dům na svahu nad potokem. Muži kolem něj nasedali na koně, připravení na dlouhou jízdu k pevnosti Belknap. Inish Scull se na své sídlo díval tak, jako by ten dům sám byl důvodem, proč se jeho žena nehodlá vzdát své prostopášné vášnivosti.

„Chtíč je zhouba lidstva – sám jsem se ho často zřekl, ale moje zdrženlivost nedopadla na úrodnou půdu,“ pokračoval kapitán a přistoupil k Jakeovi blíž. „Ty jsi mladý muž, dej na mou radu. Dávej si pozor na chlupatá území. Když mě poslechneš a rozšíříš si slovní zásobu, bude z tebe ještě dobrý občan. Starý Tom Rowlandson, to byl chlap, co rozuměl chtíči. Chlupatá území dobře znal. Jó, Tom Rowlandson byl znalec! Mám nahoře v domě knihu s jeho obrázky. Hochu, nakoukni do ní a možná ti pomůže Inez uniknout. Jakmile začneš souložit s takovými děvkami, jako je Inez, co si z tebe klidně udělají otroka, není už cesty zpět. Jen se koukni na mě! Měl bych být ministrem války, ne-li prezidentem. Ale místo toho tady trčím v zatraceným zaprášeným pohraničí a honím pohanský rudochy, a to všechno kvůli jedný chlípný bohatý děvce z Birminghamu! Bible a meč!“

O několik minut později oddíl odjel. Měli v plánu zůstat na cestách přinejmenším měsíc. Jake si ještě několik hodin vyčítal, že se víc nesnažil kapitána přesvědčit, aby ho vzal s sebou. Možná by kapitán nakonec kývl. Koneckonců i Pea Eye směl jet. Kdyby došlo na boj, mohla to být jeho šance se proslavit. Jenže Jake na kapitána nenaléhal, aby ho nechal jet, a kapitán ho nechal tady, i s břemenem v podobě madam Scullové. Když kapitán odjel a s ním zmizela i hrozba okamžité popravy, Jake si uvědomil, že mu v hlavě stále častěji a častěji víří myšlenky na to, co mu madam Scullová udělala. Byla krásná, to se jí nedalo upřít. Vysoká žena s plnými ňadry, svižným krokem a lesklými černými vlasy.

Jakeovi připadalo, že ho kapitán z nějakého důvodu prostě převelel do služby k madam Scullové. Měl být po dobu jeho nepřítomnosti jejím pobočníkem – to byla teď náplň jeho práce. Pokud by svou pobočnickou službu nezvládl, kapitán ho mohl po návratu dokonce od hraničářů propustit.

Oddíl nebyl pryč ještě ani půl dne a Jake Spoon sám sebe přesvědčil, že ukázat se v sídle Scullových je přímo jeho povinností. Docházel do toho domu pravidelně, aby se potkával u studny s Felice. Madam Scullová ji tam posílala často, protože s vodou nakládala lehkovážně. Procházky sem a tam ke studni pro vodu zabraly Felice velkou část dne.

Když ale teď Felice vyšla s vědrem zadními dveřmi, kulhala. Byla to hbitá dívka a obvykle se pohybovala svižně. Jake k ní přispěchal, aby se podíval, proč kulhá, a překvapilo ho, že má na jednom oku monokl a na tváři velkou modřinu.

„Co to je, kdo ti to udělal? To tě uhodil kapitán?“ zajímal se Jake.

„Ne, kapitán ne… to paní,“ řekla Felice. „Seřezala mě rukojetí svýho černýho bejkovce. Ta ženská mě tak zmlátila, že mám šrámy po celým těle.“

„No ale proč?“ Jake byl zmatený. „Bylas drzá? Upustilas nějakej talíř?“

Felice zavrtěla hlavou. „Nebyla jsem drzá a žádnej talíř jsem neupustila.“

„Ale muselas udělat něco, čím sis ten výprask vysloužila,“ mínil Jake. Jak Felice zápolila s těžkým vědrem plným vody, šaty jí sklouzly z jednoho ramene. I na něm se černala napuchlá podlitina.

Felice zavrtěla hlavou. Jake nic nechápal. Přijela s madam Scullovou z Kuby, sloužila jí od svých šesti let. Když byla mladší, paní ji čas od času plácla za nějakou tu chybičku, ale teprve později, když Felice začala dospívat do ženských tvarů, ji paní začala tvrdě bít. A poslední dobou ji bila stále častěji. Když se kapitán Scull při podávání snídaně na Felice jen podíval nebo si řekl o sušenku či druhý šálek kávy, paní ji často později během dne zahnala do kouta a pořádně ji zbila. Někdy jí dala pěstí nebo popadla Felice za vlasy a snažila se jí je vyrvat.

Felice nikdy netušila, kdy ji paní zbije, ale včera to bylo nejhorší. Paní ji chytila na chodbě a bila ji násadou bejkovce. Bila ji, dokud ji to bavilo. Felice se kýval jeden zub, protože ji paní dokonce udeřila do úst.

Jake věděl, že Felice je otrokyně a Scullovi si s ní mohou dělat, co se jim zlíbí, přesto ho modřiny na Felicině tváři děsily. I v Kansasu ještě žili nějací lidé, kteří měli otroky, ale jeho vlastní rodina byla příliš chudá na to, aby si mohla nějakého dovolit.

Jake se nabídl, že Felice to těžké vědro vezme. Když se blížili k domu, náhodou vzhlédl a uviděl madam Scullovou, jak je pozoruje z malého balkonu u své ložnice. Jake okamžitě sklopil zrak, protože madam Scullová na sobě neměla žádné šaty. Prostě stála na balkoně úplně nahá, dávala na odiv svá plná ňadra a pročesávala si dlouhé černé vlasy.

Jake se podíval na Felice a s překvapením zjistil, že má v očích slzy.

„No ták, Felice, co se děje?“ zeptal se. „To ti tak moc ublížila?“

Felice nic neříkala. Ani se nepokusila vyjádřit svůj smutek slovy. Měla Jakea ráda. Byl zdvořilý a dával jí najevo, že se mu líbí. A navíc byl mladý, a když se ji snažil políbit, jeho dech byl sladký. Nepáchnul po tabáku jako kapitán, který nevynechal jedinou příležitost, kdy se k ní mohl přiblížit. Felice přemýšlela o tom, že se s Jakem někdy večer sejde za udírnou. Jake ji o to prosil. Moc si přála se s ním na chvíli někam vytratit, ale bylo jí teď úplně jasné, že to nepůjde. Ne, pokud nechce být zmlácená do krve. Paní chtěla Jakea, to bylo zřejmé. Stála na balkoně a ukazovala Jakeovi svá prsa. Paní si ho taky hned vezme. Felice věděla, že se ho bude muset vzdát, a to okamžitě, jinak riskuje opravdu ošklivé věci. Kapitán byl pryč. Scull měl sice smrdutý dech, ale Felice se čas od času zastával, jen aby odporoval své ženě. Jenže Felice patřila paní, ne kapitánovi. Kdyby paní žárlila příliš, mohla by ji dokonce prodat. Hned několik starých šeredných mužů, kteří přicházeli ke Scullovým na návštěvu, si Felice žádostivě prohlíželo. A rozhodně vypadali jako boháči. Některý z nich by si ji mohl koupit a zneužívat ji ještě hůř než paní. Na Kubě viděla, jak se otrokům dějí ošklivé věci: cejchování, bičování, a dokonce i oprátka je někdy neminula. Paní jí nikdy nic tak zlého neudělala, ale kdyby ji prodali nějakému starému smradlavému dědkovi, mohl by ji spoutat a ošklivě jí ublížit. A za takové riziko Jake nestál. Za takové riziko nestálo nic na světě. Ale i přesto ji přemohl obrovský smutek, protože paní se rozhodla vzít si jediného člověka, který se k Felice choval hezky.

Jakmile vešli do domu, Jake netušil, co má dělat, kromě toho, že postavil vědro s vodou na kamna. Felice mlčela. Už vůbec nic neřekla. Utřela si slzy do zástěry a soustředila se na své úkoly, oči sklopené k zemi. Už se na něj neobrátila ani slovem, ani pohledem. To bylo velké zklamání. Myslel si, že ji už skoro přesvědčil, aby se někdy v noci vytratila a sešla se s ním za udírnou. Tam by se mohli líbat, jak by chtěli.

Ale zdálo se, že ten plán je odsouzený k neúspěchu, Jake jen nevěděl proč.

Už se chystal sklíčeně odejít a vrátit se do hraničářské ubikace, když vtom přišel starý sluha, hubený flekatý Ben Mickelson. Ben nosíval ošuntělý černý plášť se zbytky někdejšího lesku a v ruce šňupací tabák a celý se chvěl z nadměrného pití. K tabáku si čichal tak hlasitě, že když byl Jake někde poblíž, pokaždé sebou cuknul.

„Madam by vás ráda viděla nahoře,“ řekl mu starý Ben svým znaveným hlasem. „Už takhle máte zpoždění. Být vámi, moc se nezdržuju.“

Starý Ben měl ošklivý zvyk špulit rty, když mluvil s někým jiným než s pánem či paní. Teď špulil rty na Jakea tak vytrvale, až měl Jake chuť dát mu pořádnou ránu pěstí.

„A kam jdu pozdě? Nikdo mi nic neřekl,“ odpověděl. Představa, že má jít nahoru, ho znervózňovala čím dál víc.

„Já nejsem paní – jestli říká, že jdete pozdě, tak zřejmě jdete pozdě,“ odvětil starý Ben.

Ben Mickelson ve skutečnosti všechny mladé muže bez rozdílu nenáviděl, a to z jediného důvodu: byli mladí a on ne. Někdy byla jeho nenávist k mladým mužům tak silná, že si o nich vytvářel představy plné násilí. Ty představy se ho zmocňovaly jako horečka. A zrovna v tuhle chvíli ho uchvátila silná představa, v níž mladého Jakea přežvykovalo sedm nebo osm hubených hladových prasat. I po austinských ulicích volně pobíhala spousta hubených hladových prasat. Bylo to proti vyhláškám, ale vyhublá polodivoká prasata nevěděla, že o nich existují nějaké vyhlášky. Klidně si volně pobíhala a ohrožovala obyvatelstvo. Kdyby Jakea zahnalo do kouta šest nebo sedm divokých prasat, brzy by ho zmasakrovala. Madam by pak jistě tolik netoužila nacpat si ho mezi nohy. Jen kdyby tak byl pořádně sežvýkaný hladovými prasaty!

Starý Ben na madam a její choutky šíleně žárlil. Jednou před lety, ve chvíli, kdy ho ochromila chvilková slabost, stáhla Inez Scullová Benovi v šatní skříni kalhoty a v té skříni s ním kopulovala. „Seš ošklivej starej chlap, Bene,“ oznámila mu, když byl ten krátký akt u konce. „Nemám ráda muže s jaterními skvrnami, a ty je máš.“ Ben Mickelson byl poněkud sklíčený. Jejich styk byl sice krátký, ale dost vášnivý na to, aby popadaly téměř všechny šaty, které v té skříni visely. Myslel si, že by se mohl dočkat nějakého komplimentu, ale dočkal se jen poznámky o svých jaterních skvrnách.

„Předpokládám, že je to tím klimatem, madam,“ řekl, když si Inez Scullová zapínala živůtek. „Když jsme žili v Bostonu, nikdy se mi žádné skvrny nedělaly.“

„To není klimatem, to je tou whisky, co piješ,“ řekla madam Scullová, načež odešla a Bena Mickelsona se už nikdy nedotkla.

Několik dní a týdnů se zdržoval v blízkosti skříně a doufal, že madam Scullová zase přijde ve vilné náladě, tak vilné, že bude ochotná přivřít oči i nad jeho jaterními skvrnami. Ale to, co se v té skříni mezi dámskými střevíčky a popadanými šaty odehrálo, se už nikdy neopakovalo. Roky plynuly a Ben Mickelson zatrpkl. Jake Spoon, kterému ještě nebylo ani osmnáct, s těmi svými ďolíčky a kudrlinkami, s tvářemi zakulacenými stále ještě dětským sádlem, žádné jaterní skvrny neměl. Už to Benovi Mickelsonovi stačilo jako důvod, aby Jakea nenáviděl.

Jake se podíval na Felice stojící u paty schodiště, jenže dívčiny oči ho nevyhledaly. Zdálo se mu, že na jejích tvářích vidí slzy, ale říkal si, že to bude kvůli bolesti z těch ran.

Felice se otočila a vzala do ruky koště, aby její slzy neviděl starý Ben. Starého Bena bylo třeba sledovat a vyhýbat se mu. Pořád do ní dloubal svými hubenými prsty. Ale kvůli jeho prstům neplakala. Plakala proto, že věděla, že se bude muset držet zpátky a nedovolit si k nějakému z chlapců, kteří přicházeli do jejich domu, cokoli cítit. Paní chtěla všechny chlapce pro sebe. Jake se k ní choval laskavě, pomáhal jí nosit vodu, a když mohl, zařizoval pro ni i drobné pochůzky. Začala toužit po tom, aby se setkali za udírnou, ale teď bylo všechno ztracené. Až Jake sejde z těch schodů zpátky dolů, bude jiný. Bude na něm ulpívat pach její paní. Už nikdy na ni nebude tak milý, nebude jí pomáhat nosit vodu ani krmit slepice.

Felice zametala a cítila, že ji starý Ben sleduje, přibližuje se k ní a doufá, že ji štípne nebo chytí. Najednou v ní vzkypěl vztek. Nehodlala si to nechat líbit, rozhodně ne dnes ráno, kdy v sobě musela tak tvrdě potlačit svůj nový cit k Jakeovi.

„Ty hnusáku, ty starej oposume!“ vykřikla Felice a vrhla se na komorníka. Hněv v její tváři vyděsil starého Bena tak moc, že se otočil čelem vzad a šel radši leštit kliky. Říkal si, že je to těžký život, když se ani komorník nesmí dotknout přidrzlé žluté holky.

Když se Jake přiblížil k ložnici madam Scullové, pocítil skutečný strach. Bál se tak moc, až se mu roztřásly nohy. Spolu se strachem ale přišlo i obrovské vzrušení, větší, než jaké cítil, když se mu podařilo vyloudit od Felice polibek. Trochu podobné vzrušení pocítil, když s Gusem McCraem navštívil jeden z nevěstinců dole u řeky. Takové potěšení mu bylo zatím dopřáno jen dvakrát.

Ale tohle vzrušení bylo ještě větší. Madam Scullová nebyla žádná děvka, ale velká dáma. Sídlo Scullových bylo daleko honosnější než guvernérův dům. Jake si uvědomoval, že má otrhané kalhoty a roztřepenou košili. Sklopil oči a ke svému zděšení si všiml, že si zapomněl otřít boty: zablátil koberec dole pod schodištěm. A bláto teď donesl i na krásný koberec madam Scullové.

Pak si všiml, že ho Inez Scullová ze dveří ložnice pozoruje. Ve tváři měla tentýž sluncem rozpálený výraz, jako když mu strkala ruku do kalhot.

„Madam, omlouvám se, ale nanesl jsem vám sem bahno,“ řekl. „Dojdu pro koště a uklidím vám to tu.“

„Ne, na to bahno se vykašli. Znovu už mi neutečeš,“ nařídila mu madam Scullová.

Pak se na něj usmála. Oblékla si sice jakési dlouhé šaty, ale z jednoho ramene jí sklouzly.

„Vstup do mého salonu, řekl pavouk mouše,“ pronesla Inez a pomyslela si, jaké má štěstí, že Inish musel odjet honit rudochy. Špinavým osadníkům byli nejspíš Komančové na obtíž, ale pro ni byli požehnáním. Pravda byla, že manželova objetí už dávno vyčpěla. Austin byl nudné, zaprášené město, moc to tu nežilo a zábavy tu bylo opravdu pomálu. Nedalo se ovšem popřít, že Texas nabízí plnou náruč pěkných a statných mladých mužů. Tihle kluci z pohraničí nebyli nijak kultivovaní, ale Inez také žádnou kultivovanost nevyhledávala. Chtěla jediné: pěkné statné chlapce s kudrlinkami a pevnými lýtky, jako byl ten, který před ní právě stál. Přistoupila k Jakeovi – opravdu jí sem nanesl po schodech poměrně dost bahna – a navázala tam, kde minule skončila. Rychle mu rozepnula kalhoty. Dobře věděla, že pokud jde o tělesné záležitosti, ani ne za týden ho z jeho rozpaků vyléčí.

„Tak se ještě jednou koukneme na toho tvýho malýho ptáčka,“ řekla. „Sotva jsi mi na něj minule dovolil sáhnout.“

Jake byl opět v takovém šoku, že se nezmohl na jediné slovo.

„Ptáček, tak mu říkal jeden můj hodný německý chlapec,“ řekla Inez. „Můj Jürgen byl na svého ptáčka pyšný. Ty se za toho svého taky nemusíš stydět, Jakie.“

Vedla si Jakea dlouhou chodbou a to, co se mu vyhouplo z kalhot, si se zájmem prohlížela. Kalhoty mu sklouzávaly po nohou, takže nemohl dělat příliš dlouhé kroky. Madam Scullová ho vedla za ruku.

„Myslím, že bych tu pořád svého Jürgena a jeho ptáčka měla, kdyby ho Inish nepověsil,“ pokračovala madam Scullová jakoby nic.

V tu chvíli se Jake zarazil a doufal, že se přeslechl. Neviděl nic než smyčku na laně a sám sebe na šibenici. Ostatní kluci stáli hluboko pod ním a sledovali, jak se houpe.

„Ale božínku, já jsem tě vyděsila,“ dodala Inez a rychle se zasmála. „Inish mého Jürgena nepověsil za to! Přece by nepověsil pěkného německého kluka jen proto, že jsme si spolu trochu zašpásovali.“

„Tak za co ho pověsil?“ zeptal se Jake pochybovačně.

„No přece za to, že ten hloupý kluk ukradl koně,“ vysvětlila mu madam Scullová. „Nevím, k čemu mu byl kůň – on sám byl vlastně takový můj pěkný kůň. Byla jsem tehdy dost zdrcená. Zdálo se, že ten můj Jürgen měl radši koně než mě. Ale Inish ho samozřejmě chytil, odvedl ho rovnou k nejbližšímu stromu a pověsil.“

Jake nechtěl viset, ale nechtěl ani opustit madam Scullovou. Každopádně s kalhotami kolem kotníků nemohl ani chodit, natož utíkat.

Nacházeli se teď v hale u velké šatní skříně, kde byly uloženy kabáty a boty. Jake si všiml, že madam Scullová má na ramenou a na prsou pihy, ale neměl čas si všimnout ničeho jiného, protože ho náhle strhla dovnitř. Její pohyb byl tak překvapivý, že Jake ztratil rovnováhu a spadl na dno hluboké šatní skříně. Ležel na zádech mezi botami a kozačkami a těsně nad ním se houpaly spodní lemy kabátů. Jake si pomyslel, že se nejspíš musel zbláznit, když se ocitl v takové situaci. Madam Scullová hlasitě oddechovala a frkala jako zchvácený kůň. Dřepěla přímo na něm, ale Jake ji pořádně neviděl, protože měla hlavu vnořenou mezi kabáty. Ve skříni páchl naftalín a sedlové mýdlo, ale vůně Inez Scullové oboje přehlušila. Inez si vůbec nedávala pozor, co dělá. Ani trochu. Shazovala kabáty z ramínek a odkopávala boty a kozačky ven do chodby, aby se vešla nad Jakea, přesně tam, kde chtěla být.

K Jakeovu úžasu teď madam Scullová skutečně dělala to, co mu kapitán řekl, že dělat bude: osedlala si ho jako koně. Nasedla si na něj obkročmo a rajtovala na něm, drsná a rozpálená, vozila se na něm, dokud nebyl zpěněný námahou. Bylo to přesně tak, jak mu to kapitán předpověděl. A Inish Scull sám za sebou pravděpodobně ještě neměl ani polovinu cesty k řece Brazos. Zatímco se na něm madam projížděla, Jake přemýšlel, co by si asi pomyslelo služebnictvo, kdyby někdo z nich náhodou přišel nahoru a všiml si všech těch bot, které madam Scullová vykopala ven do haly.

5.

Těch sedmnáct valachů zabil Kopající vlk v pusté rokli. Celou porážku uspěchal, a přestože ty nejlepší kousky už byly vybrány, hodně masa ještě zbývalo. Skaliska v rokli zrůžověla zmrzlou krví. Kůže všech mršin se potáhla ledovou krustou. Augustus viděl jednoho koně, který měl ledem překryté i oči. Z toho pohledu se mu zvedl žaludek. Vnitřnosti byly z mršin vytahány a rozsekány, zbytky, které zůstaly v tělech, v ledových závitnicích zmrzly. Na chladné obloze kroužila káňata.

„Ještě před chvílí jsem si myslel, že mám hlad,“ řekl Augustus. „Ale teď, jak koukám na todle, bych se nenajed ani za dolar.“

Mnozí z mužů tvrdě usnuli a sesuli se na místo, kde zastavili. Kapitán Scull seděl na pahrbku z hlíny a zíral směrem k západu. Tu a tam vyplivl do sněhové plískanice tabákovou šťávu.

„Já teda jíst můžu,“ hlásil Call. „A nikoho to nebude stát ani dolar. Byly časy, kdys nad koňským masem nos neohrnoval, co si pamatuju.“

„To bylo teplejc,“ poznamenal Gus. „Na to, abysme se koukali na tolik zmasakrovanejch koní, je ještě brzo.“

„Buď rád, že to nejsou zmasakrovaný lidi,“ řekl Call.

Zdálo se, že černý kuchař Deets je jediným mužem z celé výpravy, který se dokázal tvářit vesele. Když přijeli, seděl už u kotlíku s bublajícím gulášem a krájel do něj brambory.

„Jestli Deets uvaří to koňský maso dobře, možná bych i trochu koštnul,“ řekl Augustus. Při pohledu na bublající hrnec pocítil, že se mu vrací chuť k jídlu.

Dlouhej Bill Coleman seděl s nohama prakticky v ohni. Dělával to tak rád, když za chladných nocí drželi hlídku kolem ohniště. Usnul a hlasitě chrápal. Začínalo se mu kouřit z podrážek, ale nevšímal si toho.

„Odtáhni ho trochu, Deetsi, za chvíli mu začnou hořet nohy,“ uchechtl se Augustus. „Dyť ten blázen by klidně spal s nohama na žhavejch uhlíkách.“

Deets odtáhl Dlouhýho Billa pár metrů od ohně a pak všem nabídl kávu, kterou si s radostí vzali.

„Proč jsi nechal všechny kluky usnout, Calle?“ zeptal se Gus. „Každou chvíli na nás může vybafnout starej Buvolí hrb. Měli by si spíš dobře hlídat vlasy.“

„Jen ať si zdřímnou – jeli dva dny,“ řekl Call. „Jestli se bude bojovat, rychle se probudí.“

Deets donesl kapitánu Scullovi velký plechový hrnek plný kávy. Kapitán si ho od něj vzal, aniž by se kolem sebe rozhlédl. Ústa se mu pohybovala, ale ať už říkal cokoli, jeho slova pohltil vítr.

„Starej Hřebík si už zase povídá sám se sebou,“ poznamenal Augustus. „Asi nadává na tu svou divokou ženskou, že rozhazuje prachy. Říká se, že každej den v tejdnu utratí pětadvacet dolarů.“

Call si nemyslel, že by kapitán nadával na svou ženu, ne tady, na holé prérii pokryté zledovatělou krustou. Jestli na někoho nadával, tak spíš na Kopajícího vlka, který utekl se třemi pěknými hřebci k Rio Pecos.

„Co říkal, Deetsi?“ zeptal se, když se černoch vrátil a začal míchat guláš.

Zprávy o kapitánovi podával Deets nerad. Co kdyby řekl něco špatného a způsobil potíže. Ale pan Call na něj byl hodný a dal mu starou otrhanou deku, což bylo to jediné, čím se mohl na jejich mrazivé cestě přikrýt. Pan Call mu nerval jídlo z rukou jako někteří jiní a ani mu nenadával, když vdolky nenakynuly tak rychle, jak si muži přáli.

„Mluví o tom chlapovi, co ho postřelil. Dole v Mexiku,“ odpověděl Deets.

„Vážně? Mluví o Ahumadovi?“ zeptal se Call překvapeně.

„Jo, mluví. Tak trochu,“ připustil Deets.

„Tak to je hodně divná informace,“ řekl Augustus. „Jsme na půl cesty do Kanady a honíme Komanče. Co s tím má co dělat Ahumado?“

„Nelíbí se mu, že mu Ahumado zastřelil koně,“ odtušil Call a všiml si, že někteří muži kolem ohně spí tak tvrdě, že vypadají jako mrtví. Většina z nich se jen tak rozvalovala, s otevřenými ústy, k větru a zledovatělé zemi neteční. Nevypadali, že by byli schopní klást velký odpor, ale Call věděl, že by se v případě útoku tvrdě bránili.

Jediný, kdo mu v tomto ohledu dělal starosti, byl mladý Pea Eye Parker, vyčouhlý chlapec, jemuž byla přidělena pouze stará mušketa. Call té zbrani nedůvěřoval a doufal, že chlapec před jejich další výpravou dostane opakovací pušku. Pea Eye seděl tak daleko od táborového ohně, že k němu nedosahovalo žádné teplo. Byl špatně oblečený a třásl se zimou, přesto vydržel celou dlouhou noc a nestěžoval si.

„Kdyby ses aspoň o kousek přiblížil k ohni, bylo by ti teplejc,“ navrhl Call.

„Tohle je moje první výprava, tak si myslím, že bych neměl zabírat moc místa u ohně,“ řekl Pea Eye.

Pak otočil svůj dlouhý krk z jedné strany na druhou a prohlédl si jejich výrazy.

„Vyrostl jsem mezi stromama a křovím,“ řekl. „Ve snu by mě nenapadlo, že bych se ocitnul někde, kde je to takhle prázdný.“

„Jenže tady to není prázdný. Támdle v tom velkým kaňonu je hromada Komančů,“ informoval ho Augustus. „Tam dole je i Buvolí hrb. Až ho konečně sejmeme, bude nám zbejvat už jen pár indiánů.“

„Jak víš, že ho sejmeme?“ zeptal se Call. „Takovýhle řeči přinášejí smůlu. Bojujeme s ním už léta a k tomu, abysme ho sejmuli, nejsme ani o krok blíž.“

Než Augustus stačil odpovědět, kapitán Scull náhle opustil vyvýšeninu, kde seděl, a připochodoval zpátky do tábora.

„Už ten guláš bude? Tohle je zatraceně dlouhá zastávka,“ zabručel. Pak se podíval na Calla a ve tváři se mu objevil překvapený výraz.

„Myslel jsem, že je s vámi Proslulé boty, pane Call,“ řekl Scull. „Nemám sebemenší důvod se domnívat, že by s vámi nebyl, ale ať se propadnu, jestli tady je. Nebo že bych ho přehlédl, jak se ten mokrý sníh leskne?“

„Ne, pane, není se mnou,“ přiznal Call očividný fakt.

„K čertu, jak to, že ne?“ rozzlobil se kapitán Scull. „Jestli není s vámi, budete pro něj muset dojít. Schováme vám trochu guláše.“

„Pane, já nevím, jestli ho zvládnu přivést,“ vyjádřil pochyby Call. „Šel navštívit svou babičku. Myslím, že bydlí na řece Washitě, ale kde přesně, to mi neřekl.“

„Samozřejmě že ho dokážete přivést. Proč byste to neměl dokázat?“ ujistil ho Scull s otráveným výrazem ve tváři. „Vy máte koně, a on jde pěšky.“

„To ano, jenže on je rychlý chodec a já jsem špatný stopař,“ přiznal Call. „Třeba bych ho dokázal vystopovat, ale je to nejisté.“

„No to je vážně k vzteku! Ten chlap si zmizí zrovna ve chvíli, kdy ho nejvíc potřebujeme,“ rozčiloval se Inish Scull. Rozmrzele si tahal za své pepřově šedé vousy. Kdykoli ho popadl záchvat vzteku, obličej nad knírem mu zrudl, a jak všichni muži dobře věděli, vztek ho dokázal popadnout kdykoli, když nastalo sebemenší zdržení.

Call to neřekl nahlas, ale kapitánova poznámka mu připadala zvláštní. Koneckonců Proslulé boty byl pryč od chvíle, kdy překročili přítok Prairie Dog na Brazosu. Zvěd se toulal, jak se mu zachtělo, a jen zřídkakdy se vracel prohodit pár slov s kapitánem, jako právě ten den ráno. Na základě zvědova obvyklého chování neměl kapitán Scull důvod očekávat, že by se Proslulé boty ozval během dalšího dne nebo i dvou, než stihne navštívit babičku a vrátit se zpět.

Podle Callova názoru byl kapitán netrpělivý a měl nesmyslná očekávání. Na druhou stranu se zdálo, že právě takové chování je pro kapitány typické. Aspoň pro ty, pod nimiž zatím sloužil. Byli příšerně netrpěliví. Když se jim nepodařilo si někde zabojovat, otočili se a vydali se hledat boj jinam, bez ohledu na to, co si o tom mysleli jejich muži nebo v jakém byli stavu. Kopajícího vlka propásli, takže pokud se Deets nemýlil, kapitánovy myšlenky se teď upínaly na Ahumada, mexického banditu kdesi stovky mil jižně od nich, nájezdníka stejně schopného jako Kopající vlk nebo Buvolí hrb.

Přesto Call vždy veškeré rozkazy uposlechl a nikdy si na žádný nestěžoval. To Gus McCrae sice brblal, když dostal nějaký rozkaz, ale zároveň si i dával dobrý pozor, kdo v tom jeho brblání figuruje. Callovi bylo jasné, že pokud si kapitán skutečně přeje, aby dohonil Proslulé boty, bude to muset přinejmenším zkusit. Call měl pocit, že je dost vyhublý, a tak si řekl, že než se pustí do pronásledování, které může trvat i několik dní, měl by raději rychle zhltnout misku guláše.

Kapitán Scull ale nenaléhal, aby byl jeho rozkaz vykonán okamžitě. Stál zády k ohni a v šálku si promíchával zbytek kávy. Hleděl na oblohu, na koně, na jih. Call ho nechtěl z jeho rozjímání vyrušovat. Třeba to bylo jen nějaké chvilkové rozpoložení, když si kapitán mručel pod vousy o Ahumadovi, třeba svůj nápad zavrhne, jakmile zhodnotí celou situaci.

Kapitán si povzdechl, dopil zbytek kávy a pokynul šálkem Deetsovi, aby mu dolil. Pak se opět podíval na Calla.

„Na mě moje babičky kašlaly,“ poznamenal. „Jedna z nich měla deset dětí a druhá jich měla hned čtrnáct. Když jsem přišel na svět já, už měly všech těch spratků plné zuby. Na jak dlouho myslíte, že má Proslulé boty v plánu svou babičku navštívit?“

„Nemám tušení, pane,“ přiznal Call. „Nebyl si dokonce ani jistý, jestli jeho babička stále ještě žije na Washitě. Jestli ji nenajde, předpokládám, že se vrátí zítra.“

„Jestli ho nenapadne navštívit ještě někoho jinýho,“ řekl Augustus.

Call si rychle přinesl misku guláše. Měl pocit, že tak trochu zanedbal své povinnosti, když zaváhal a nevydal se pronásledovat zvěda okamžitě. Koneckonců ten muž mohl být sotva dál než pět mil. Při troše štěstí by ho měl dohonit. Znepokojovala ho jen jednotvárnost planin: může se stát, že projede ani ne míli od zvěda, a přesto ho mine, protože prérie je plná proláklin a svažitých vyvýšenin.

Teď mu přišlo, že pokud je to kapitánovo přání, měl by být připravený vyrazit.

„Ty brambory eště nejsou upečený,“ upozornil ho Deets, když si nabíral guláš. „A maso je taky z velký části syrový.“

„To je mi fuk, zasytí mě to i tak,“ odvětil Call. „Kapitáne, jestli chcete, abych se po něm šel podívat, tak já půjdu.“

Inish Scull na to nic neodpověděl. Dokonce ani nedal nijak najevo, že slyšel, co mu Woodrow Call říká. Kapitán Scull se často choval lhostejně, ne-li přímo netečně, což Augusta neskutečně dráždilo. Woodrow, kluk stejně promrzlý a hladový jako všichni ostatní, se tady nabídl, že odejde a bude riskovat skalpování, a kapitán v sobě neměl ani tolik slušnosti, aby mu odpověděl! Guse to příšerně vytočilo. Zároveň ho ale také štvalo, že se Call tak rychle nabídl k plnění úkolu, který byl zjevně opravdu nesmyslný. Proslulé boty se za den či dva objeví, ať už se ho někdo vydá hledat, nebo ne.

„Přemýšlel jsem o Mexiku, pane Calle,“ odvětil konečně kapitán Scull. „Nevidím důvod pronásledovat Kopajícího vlka kvůli třem koním. Dřív nebo později toho rudokožce zaženeme do kouta. A když ho nedostaneme my, dostanou ho neštovice.“

„Cože? Neštovice?“ Augustus se zarazil. Z nemocí byl vážně nervózní, a z nejrůznějších druhů neštovic tuplem.

„Ano, šíří se tady,“ odpověděl Inish Scull netrpělivě. Jeho myšlenky se toulaly po Mexiku. „Má se za to, že neštovice mezi rudochy zanesli lidi, co se v devětačtyřicátým hrnuli do Kalifornie hledat zlato,“ dodal. „Zatraceně málo z nich narazilo na nějakou vzácnou rudu. Ale řekl bych, že na pláně přinesli neštovice. Indiáni podél stezky Santa Fe jsou na tom špatně a slyšel jsem, že ti podél Oregonské stezky umírají po stovkách. Brzy se to rozšíří i mezi Komanči, pokud už se tak nestalo. A jakmile se mezi ně dostanou neštovice, vymřou tak rychle, že hraničáře nejspíš budeme muset rozpustit. Nebudeme mít žádné zdravé indiány, se kterými bychom mohli bojovat.“

Když kapitán Scull domluvil, zvedl šálek s kávou, ale než se stačil napít, táborem se rozlehla střelba.

„To je Buvolí hrb, já to věděl!“ vykřikl Augustus.

Call zatím stihl zhltnout jen několik soust guláše. Rozběhl se zpátky ke koni a vytáhl pušku v očekávání, že mají co do činění s indiány, ale když se otočil, prérie vypadala prázdná. Většina hraničářů se schovala za své koně, protože tu žádný jiný úkryt nebyl.

Kapitán Scull vytáhl velkou pistoli, ale ze svého místa u konvice s kávou se ani nepohnul. Hlavu sklonil mírně na stranu, byl ostražitý a rychle vyhodnocoval situaci.

„Právě jsme přišli o Watsona,“ řekl a rozhlížel se po táboře. „Buď to má za sebou, anebo si užívá vydatného šlofíka.“

Augustus doběhl k Jimmymu Watsonovi, muži o pár let staršímu, než byl on s Callem, a poklekl vedle něj. Nejdřív neviděl žádné zranění a pomyslel si, že kapitán má možná s tím hlubokým spánkem pravdu, ale když Jimmyho Watsona trochu pootočil, zjistil, že ho kulka zasáhla přímo do podpaží. Nejspíš musel právě zvedat zbraň, kulka mu prošla těsně pod rukou a zabila ho.

„Kdepak, Jim je mrtvej,“ řekl Gus. „Kéž by se tak ty zatracený Komančové postavili! Chci je vidět.“

„Tak to si rovnou můžeš přát Vánoce a pečený prase,“ odvětil Call. „Oni si rozhodně nestoupnou.“

O chvíli později se ve značné vzdálenosti od tábora objevilo pět mladých bojovníků na koních. Křičeli a výskali, ale neútočili. V jejich čele jel vysoký mladík. Uháněl na svém poníkovi a za ním vlály dlouhé prameny vlasů.

Několik hraničářů pozvedlo pušky, ale nikdo nevystřelil. Vzdálenost odhadli Komančové dobře – byli jen tak tak mimo dostřel pušek.

Call sledoval kapitána Sculla a čekal, až dá rozkaz nasednout na koně a indiány pronásledovat. Kapitán vytáhl svůj dalekohled a uhánějící jezdce si prohlížel.

„Díval jsem se po značkách na koních,“ řekl. „Doufal jsem, že by mezi nimi mohli být naši abilenští poníci. Ale takové štěstí nemáme. Ti poníci jsou Komančů.“

Všichni hraničáři byli připravení u svých koní a čekali na rozkaz k pronásledování Komančů, ale kapitán Scull jen dál nehnutě stál a pětici v dáli mizejících mladých válečníků pozoroval tak nonšalantně, jako by sledoval nedělní koňské dostihy.

„Kapitáne, to je nebudem pronásledovat? Dyť zabili Jimmyho Watsona,“ zeptal se Augustus, zmatený kapitánovým ležérním postojem.

„Ne, nebudeme je honit. Ne na našich unavených koních,“ odpověděl kapitán. „Jsou to jenom štěňata, zatímco starý vlk je někde tam dole a vyčkává. Pochybuju, že když tihle mladíčci vystřelili, předpokládali, že někoho opravdu zasáhnou. Jen se nás snažili nalákat dolů do kaňonu jako do pasti. Tam by nás mohl podříznout vlk a rozervat nám hrdla.“

Otočil se a dalekohled uložil do koženého pouzdra.

„Radši bych počkal, až se dodělá ten guláš, a pak se nasnídal,“ pokračoval. „Jestli po nás ten starý vlk tolik touží, ať přijde za náma. My mu uděláme radost starou dobrou rvačkou, a až bude po všem, odvezu jeho kůži do Austinu a přibiju ji guvernérovi na dveře.“

„Pane, co uděláme s Jimmym?“ zeptal se Dlouhej Bill. „Půda je zmrzlá na kost. Na vykopání hrobu v takhle zmrzlý půdě bysme potřebovali pořádnej krumpáč, ale my žádnej krumpáč nemáme.“

Kapitán Scull přišel k mrtvému muži a podíval se na něj. Klekl si, převalil ho a prohlédl si jeho smrtelné zranění.

„Na smůlu není lék, nemýlím-li se.“ Tu poznámku neadresoval nikomu konkrétnímu. „Kdyby Watson nezvedl ruku zrovna v tu chvíli, kdy ji zvedl, mohl z téhle epizody vyjít přinejhorším jen se zlomenou rukou. Jenže on zvedl zbraň a ta kulka tak měla volný přístup k jeho životním funkcím. Ten kluk mi bude chybět. Byl to člověk, se kterým se dalo mluvit o manželkách.“

„Cože, pane?“ zeptal se Augustus, kterého ta poznámka zaskočila.

„O manželkách, pane McCraei,“ zopakoval Inish Scull. „Jste starý mládenec. Pochybuju, že dokážete ocenit kouzlo tohoto tématu. James Watson to ale ocenil. Měl teď třetí manželku, jenže se mu přihodila tato nepříjemnost a zemřel. Dokázali bychom si spolu povídat o manželkách celé hodiny.“

„A co se s jeho manželkama stalo?“ zeptal se Dlouhej Bill. „Já sem ženatej muž. Dost by mě to zajímalo.“

„Jedna zemřela, jedna ho přežila a ta uprostřed mu utekla s akrobatem,“ odvětil kapitán. „To je, co se týče manželek, takový standard, předpokládám. Brzy se přesvědčíte sám, pane McCraei, pokud vás napadne se oženit.“

Augustus hluboce litoval, že přišla řeč na manželství. Zdálo se mu, že se snaží oženit snad už půlku svého života, ale bohužel se nešťastnou náhodou zamiloval do té jediné ženy, která si ho nechce vzít.

„Pane, ať už mu jedna manželka utekla s akrobatem, nebo ne, musíme ho ňák pohřbít,“ řekl Dlouhej Bill.

Jakmile se Dlouhej Bill na něco upnul, jen málokdy se nechal rozptýlit, dokud to nevyřešil. A teď narazili na problém, jak pohřbít člověka do půdy, která je příliš zmrzlá na to, aby se dal vykopat hrob. Když byl Jimmy Watson naživu, zřejmě potřeboval manželky. Téhle potřebě Dlouhej Bill rozuměl a měl pro ni pochopení. Jenže teď byl Jimmy mrtvý a potřeboval hrob.

„No, předpokládám, že Jamese Watsona pohřbít musíme, je to křesťanská povinnost,“ řekl kapitán. „Ale můj bratranec Willy to tak nebral. Můj bratranec Willy byl biolog. Studoval u profesora Agassize na Harvardu. Willy měl obzvlášť rád brouky, člověk by si myslel, že až příliš. A největší zálibu měl v tropických druzích. Profesor Agassiz ho vzal do Brazílie, kde žijí úžasní brouci. Žije tam víc brouků než kdekoli jinde na světě, když nepočítáme Madagaskar, jak tvrdil Willy. V Brazílii mají dokonce i brouka hrobaříka.“

„Jakýhože brouka?“ natáhl hlavu blíž Augustus. O Brazílii už něco matně slyšel, ale o brouku hrobaříkovi ještě ne.

„Hrobaříka, pane,“ pokračoval kapitán Scull. „Willy se chtěl co nejrychleji vrátit do potravního řetězce a co nejrychleji se nechat nahý uložit na nějaké pěkné místo, kde žije hodně hrobaříků. A přesně to s Willym udělali,“ odplivl si kapitán. „Neměli na vybranou – Willy to všechno sepsal ve své závěti. Položili ho nahého na pěkné místo a brouci se okamžitě dali do práce. Zanedlouho Willyho pohřbili a ten se záhy stal opět součástí potravního řetězce, přesně jak si přál. Kdybychom Jamese Watsona nechali napospas kojotům a káňatům, dosáhli bychom téhož.“

Takové řeči Dlouhýho Billa Colemana nesmírně pohoršily. Brazílii neznal a při pouhé myšlence na to, že by ho pohřbívali brouci, mu přeběhl mráz po zádech. Kapitán opomíjel nejen vdovu po Jimmym Watsonovi, jejíž názory na pohřeb by bylo třeba vzít v úvahu, ale dokonce zapomněl i na nebe.

„To jsou mi ale divný řeči,“ opáčil. „Jak by se člověk moh dostat do nebe, dyby nad ním nikdo nepřednes ani řádek Svatýho písma a místo hrobníků měl hejno nějakejch zatracenejch brouků? Tady na holejch planinách samozřejmě nemůžem zavolat hrobníky. Tak bych řek, že bych se měl pokusit pohřbít svý společníky sám. Takovou práci bych hejnu pitomejch brouků teda nesvěřil.“

„Můj bratranec Willy byl spíše agnostického smýšlení, pane Colemane,“ řekl kapitán. „Nemyslím si, že věřil v nebe, ale v brouky věřil určitě. Brouky bychom neměli podceňovat, pane, jak říkal můj bratranec Willy. Existuje více než milion druhů hmyzu, pane Colemane, a jsou mnohem přizpůsobivější než my. Tipnul bych si, že až my lidé už tu nebudeme, brouků tu pořád bude spousta.“

Mladý Pea Eye Parker měl takový hlad, že se jen stěží dokázal soustředit na rozhovor. Zaprvé nedokázal přijít na to, co by asi tak mohl být ten potravinový řetězec, pokud tedy kapitán neměl na mysli nějaký věnec špekáčků. Jak by ale nějaký brouk v nějaké zemi, o níž v životě neslyšel, mohl proměnit mrtvého člověka ve špekáček, to bylo nad jeho chápání. V Deetsově kotlíku zuřivě bublal guláš a jeho libá vůně čas od času zavanula až k němu. Na pohřbívání měl Pea Eye jen jediný názor: on sám se nehodlá nechat pohřbít nahý. I jeho matka by mohla utrpět obrovský šok, kdyby přišel do nebe s holým zadkem.

Deets míchal guláš. Nelíbilo se mu, že se muži tak bezostyšně baví o mrtvých lidech. Co on ví, třeba mrtví mohou živé slyšet. Jen proto, že přestaly fungovat plíce, ještě nemusel přestat fungovat i sluch. Mrtvý mohl být stále uvnitř svého těla a poslouchat. A kdyby takový mrtvý slyšel, že se o něm vedou špatné řeči, mohl by vás začarovat. Deets rozhodně netoužil po tom být začarovaný, a tak, když už něco musel říct, dával si vždy dobrý pozor, aby o mrtvých lidech mluvil jen uctivě.

Calla to rozladilo. Byl odhodlaný bojovat s Komanči, kteří právě zabili Jimmyho Watsona. Kdyby se za nimi hraničáři vydali okamžitě, mohli se k nim dostat dost blízko natolik, aby jednoho či dva Komanče sejmuli. Nevěřil, že by na ně Buvolí hrb čekal, aby je přepadl. Ti indiáni mu připadali jen jako pětice mladých odvážných, kteří doufali, že bílým mužům ukáží nějaký parádní kousek, což se jim skutečně povedlo. Jak tady může kapitán jen tak postávat a povídat si o broucích, když zabili jednoho z jejich mužů?!

Augustus věděl, jak se jeho přítel cítí. Sám se totiž cítil úplně stejně. Komančové zabili texaského hraničáře a vyvázli bez trestu. Jestli se budou hraničáři chovat takto, budou brzy celé prérii jen pro smích. Jenže kapitán Scull se těšil zasloužené pověsti smrtícího a nelítostného bojovníka. Gus i Call byli často svědky toho, s jakým gustem kapitán vraždí. Co se to s ním dnes ráno děje?

Kapitán Scull zničehonic pohlédl na oba mladé hraničáře a na rtech se mu objevil náznak úsměvu – jeho pohled jako obvykle vzbuzoval v obou mužích pocit, že jim dokáže číst myšlenky.

„Proč tady čichám nespokojenost? Zdá se mi, že tu nějaká zapáchá,“ pronesl kapitán. „Co se děje, pane Calle? Obáváte se, že mi došly síly?“

„To ne, pane,“ řekl Call upřímně. Navzdory svému rozčilení nepředpokládal, že by kapitán Scull svůj boj prohrál. Cítil jen to, že kapitán je ve svém velení nestálý, a to způsobem, jemuž nerozumí. „Rád bych ty odvážlivce potrestal, dokud ještě máme šanci je chytit,“ dodal Call.

„Myslel jsem na totéž,“ přidal se Augustus. „Zabili Jimmyho Watsona. To byl moc fajnovej kluk.“

„To tedy byl, pane McCraei, to tedy byl,“ odvětil kapitán Scull. „Za normálních okolností bych se je vydal honit sám, ale dnes ráno na to nemám náladu – minimálně ne právě v tuhle chvíli.“

Inish Scull došel k sedlovým brašnám a vytáhl velkou hnědou kostku tabáku, z níž si odřezával kousky na žvýkání. Měl speciální malý nůž s perleťovou rukojetí určený pouze na krájení tabáku. Tolik se bál, aby svůj malý nožík neztratil, že si ho připnul k opasku tenkým stříbrným řetízkem, na jaký se věší třeba kapesní hodinky.

Kapitán vytáhl nůž, našel si místo kousek od ohně a začal si připravovat porce tabáku na celý den. Pracoval pečlivě – dělalo mu radost, když všechny porce měly tvar krychle. Často se stávalo, že když kapitán kousek tabáku odřízl, podržel si ho před očima, prohlížel si ho a pak ho ještě trochu upravil, tu a tam odřízl ještě kousíček, aby se ještě víc přiblížil krychli.

„Myslím, že náš guláš už je hotový, Deetsi,“ řekl, jakmile vrátil velkou hnědou kostku tabáku do sedlové brašny. „Pojďme se najíst. Třeba mi ten dlabanec spraví náladu.“

„Pracoval jste někdy v kanceláři, pane Calle?“ zeptal se pak, když se muži s plechovými nádobami seřadili do fronty na guláš. Ta otázka Calla překvapila. Proč se kapitán domnívá, že někdy pracoval v kanceláři, když ze záznamů jasně vyplývalo, že je od svých devatenácti let zaměstnán jako texaský hraničář?

„Ne, pane, celý život pracuju venku,“ řekl Call.

„No, to já jsem pracoval v kanceláři, pane,“ řekl kapitán. „Byla to celnice v Brooklynu. Poslal mě tam můj táta v naději, že mě zbaví jistých zlozvyků. Pracoval jsem tam rok a každý den jsem dělal to samé, úplně stejným způsobem. Přicházel jsem ve stejnou dobu, odcházel jsem ve stejnou dobu, ve stejnou dobu jsem se napil vína a ukousl chleba. Dokonce jsem ve stejnou dobu i močil a chodil na stolici. Když jsem dělal tuhle kancelářskou práci, stal se ze mě normální automat. A nudil jsem se, pane. Jak já se nudil! Byla to nesnesitelná nuda!“

Inish Scull při vzpomínce na tu otřesnou nudu v kanceláři v Brooklynu náhle v obličeji zbrunátněl. Úhledně si poskládal svých deset kostiček nařezaného tabáku a podíval se na Calla.

„Tragédií člověka není smrt, epidemie, chtíč, vztek nebo záchvaty žárlivosti,“ řekl hlasitě. Když sděloval nepříjemné skutečnosti, měl tendenci zvyšovat hlas. „Ne, pane, tragédií člověka je nuda. Nuda!“ Kapitán už teď křičel. „Člověk dokáže každou věc udělat svěže a duchapřítomně jen několikrát a pak, ať je to cokoli, se z toho stane takový kancelářský úkol. Mám rád karty a kurvy, ale i karty a kurvy dokážou člověka nudit. Tisíckrát se vyspíš se svou ženou a taky se z toho stane kancelářský úkol.“

Scull se odmlčel, aby se přesvědčil, zda nemilosrdné pravdy, které vykládá, mají na jeho posluchače nějaký účinek. Zjistil, že ano. Všichni muži poslouchali, s výjimkou starého chlapíka jménem Ikey Ripple, který si dal pár hltů guláše a zase usnul.

„Vidíte?“ pokračoval kapitán. „Pan Ikey Ripple se nudí i teď, přestože se každou chvíli může objevit Buvolí hrb a chytit ho za vlasy. Tak… a o tom právě mluvím, pane!“ řekl a podíval se přímo na Calla. „Zlomím odpor těch zatracených rudých Komančů na zdejších pláních, když na to budu mít čas a prostředky, ale ať se propadnu, jestli budu skákat a honit každého indiánského spratka, který na mě vystřelí. Když to tak budete dělat, stane se z toho kancelářská práce – chápete, o co mi jde, pane Calle?“

Call si myslel, že chápe, co tím chce kapitán říct. Jen si nebyl jistý, jestli s tím souhlasí. Bojovat s indiány znamenalo riskovat život. Kolik mužů v kancelářích musí riskovat život?

„Ano, kapitáne, myslím, že ano,“ přitakal Call opatrně. Koneckonců kapitán byl starší a přežil víc indiánských bojů než kterýkoli jiný muž v pohraničí. Možná ho už prostě začaly nudit.

„No, kapitáne, nikdy ste nám nevyprávěl, jak umřel váš bratranec. Ten, kerýho pohřbili brouci.“ Dlouhej Bill se vrátil k předchozímu tématu. Podrobnosti toho netradičního pohřbu mu vrtaly hlavou. Zajímalo ho, jaká smrt mu předcházela.

„Ach, bratranec Willy – ále, uštknul ho had,“ zasmušil se kapitán. „Willyho uštknul křovinář sametový, jeden z nejsmrtelnějších hadů na světě.“

Začal si cpát kostičky tabáku do kapsy u kabátu, aby si je mohl během dne vychutnat.

„Byl to vědec do posledního dechu, ten náš William,“ pokračoval. „On si svou smrt dokonce stopnul. Víte, jak to myslím, na stopkách.“

„Stopnul? Ale proč, pane?“ zeptal se Gus. „Kdybych umíral na hadí uštknutí, pochybuju, že bych si vytáh hodinky.“

„Aha! Tak co byste dělal, pane McCraei?“ opáčil kapitán žoviálním tónem.

Augustus myslel na krásnou Kláru Forsytheovou, na její lokýnky i upřímný úsměv.

„Myslím, že bych jenom naškrábal dopis svojí dívce,“ řekl Gus. „Hádám, že bych se s ní chtěl rozloučit.“

„No, a to je přece úplně v pořádku. To je lidský instinkt,“ nedal se kapitán Scull. „Vidím, že jste romantický chlapík. To byl svým způsobem i náš Willy, jenže ten nacházel romantiku ve vědě. Profesor Agassiz ho naučil využívat plně každou příležitost, a tak to Willy dělal. Průměrná doba, něž člověk po uštknutí křovinářem zemře, je dvacet minut. Myslím si, že Willy doufal, že se mu podaří zlepšit průměr, ale to se mu nepodařilo. Zemřel za sedmnáct minut a třicet čtyři vteřin, plus minus nějaká ta vteřina.“

Kapitán Scull vstal a rozhlédl se po šedé pláni.

„Willy byl sám, když ho ten had uštknul,“ řekl kapitán. „Když ho našli, měl v ruce stopky. Žil ještě sedmnáct minut a třicet čtyři vteřin. Tomu říkám statečnost.“

„Tak to s váma souhlasím, kapitáne,“ řekl Call, když se nad tím zamyslel.

6.

„Ty tý jeho báchorce o broukách a stopkách věříš?“ zeptal se Augustus s nedůvěrou v hlase.

Call seděl opřený o velký kámen a hleděl dolů přes okraj kaňonu. Vítr už se uklidnil, sněhová plískanice ustala, jen krutá zima nepolevovala. V jasné noci viděli hluboko pod sebou táborové ohně Komančů, kdesi uprostřed kaňonu Palo Duro.

„Tam dole je čtyřicet táboráků,“ poznamenal Call. „V tomhle kaňonu je dost indiánů na to, aby nás šestkrát pozabíjeli.“

„No jo, ale možná nemaj zájem nás pozabíjet. Kapitán je taky nemá zájem pozabíjet,“ namítl Gus. „Proč mi prostě neodpovíš na to, na co jsem se tě ptal?“ naléhal Gus.

„Protože držím stráž,“ řekl Call. „Musíme poslouchat, ne mluvit.“

Augustovi ta poznámka připadala urážlivá, ale nechtěl se nechat rozčílit. Woodrow byl tak praktického založení, že se často choval až hrubě, přestože to tak vůbec nemyslel.

„Jsem tvůj nejstarší kamarád, tak bych řek, že se tě můžu aspoň na něco zeptat,“ opáčil Augustus. „A jestli se tě nemůžu ani na nic zeptat, tak se mi možná zachce skutálet tě z tohohle útesu dolů.“

„No, já kapitánovu příběhu věřím. Proč bych tomu neměl věřit?“ zarazil se Call.

„Osobně si myslím, že to je jenom báchorka,“ řekl Gus. „Nemá náladu bojovat s indiánama, tak nám prostě nabulíkoval pohádku. Ty seš tak důvěřivej, že skočíš na všechno, Woodrowe. Nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by se choval jako ty lidi, o kterejch nám kapitán vyprávěl.“

„To bude tím, že neznáš vzdělaný lidi,“ domníval se Call. „A kromě toho, ten jeho bratranec byl v Brazílii. Tys nikdy v Brazílii nebyl, tak nemůžeš vědět, jak se tam lidi chovaj.“

„Ne, tam jsem nebyl. A jestli tam žijou hadi, co tě do sedmnácti minut odrovnaj, tak tam ani nikdy nebudu,“ řekl Augustus.

Call sledoval mihotání táborových ohňů ve tmě hluboko pod nimi.

„Panebože, doufám, že nás kapitán nepotáhne do Mexika,“ zaúpěl Gus. „Rád bych viděl svoji Kláru dřív, než bude další měsíc pryč.“

Call mlčel. Když nebude reagovat, možná téma Kláry Forsytheové zase přejde. Obvykle však hned tak nepřešlo. Celých deset let, na nejrůznějších stanovištích podél texaské hranice, kde spolu drželi stráž, poslouchal Call Augustovo povídání o Kláře Forsytheové. Nešlo ani tak o to, že by to téma bylo nějak zvlášť nudné, problém byl jen v tom, že bylo zbytečné. Klára se rozhodla, že si Guse nevezme, a tím to skončilo.

„Tam dole je Buvolí hrb,“ poznamenal Call a doufal, že Gus změnu tématu přijme. Za daných okolností by to byla rozumná změna. Buvolí hrb už sice zestárnul, ale i tak to byl stále nejobávanější válečný náčelník na jižních pláních. Pokud by se probudil a zatoužil bojovat, měl by Gus větší problémy než Kláru, dívku, která ho odmítla.

„Mně se po Kláře stejská,“ řekl Augustus a přítelovu narážku ignoroval. „Pomáhá mi, když si o ní můžu povídat, Woodrowe. Nebuď tak nedůtklivej.“

Augustus samozřejmě věděl, že Woodrow Call nesnáší řeči o romantice, manželství nebo čemkoli, co má co do činění se ženami. Dokonce se nechtěl bavit ani o píchání, což bylo jedno z Augustových oblíbených témat a také jedna z jeho nejoblíbenějších činností. S Woodrowem Callem proseděli na stráži mnoho nocí, a když došlo na téma rozhovoru, sváděli stále stejný boj. Call chtěl pokaždé mluvit o zbraních, sedlech nebo vojenských záležitostech, zatímco Gus se snažil přesměrovat hovor na lásku, manželství, ženy nebo děvky – zkrátka na něco zajímavějšího než pořád dokola tytéž řeči o botách a sedlech.

„Řek bych, že seš šťastnej chlap, Woodrowe,“ řekl. „Pravděpodobně se oženíš mnohem dřív než já.“

„Tak to nebude těžký,“ připustil Call. „Protože jestli se nevzdáš Kláry, neoženíš se nikdy. Ona si tě vzít nehodlá, a tím to hasne.“

„Nech si tyhle řeči,“ opáčil Gus. „Kdybys o ženskejch něco věděl, tak bys věděl třeba i to, že měněj názory každej den. Jedinej důvod, proč si nechceš povídat o svatbě, je, že dobře víš, že by sis měl vzít Maggie, ale nechceš. Z tebe by byl dobrej indián, Woodrowe. Usedlej život ti nic neříká.“

Call se s ním nehádal. To, co Augustus právě řekl, byla v podstatě pravda. Maggie Tiltonová je milá žena, která by nepochybně byla pro nějakého muže dobrou manželkou. Ale on tím mužem být nechce. Pravda byla, že nechce žít ve městě, nechce být ženatý a nechce si chodit kupovat potraviny do krámu. Chce radši být tady, kde je právě teď. Sedět na okraji kaňonu, dívat se dolů na ohniště posledních divokých a nebezpečných indiánů v Texasu, pojídat guláš z koňského masa a potýkat se s počasím, které vás jednu noc zmrazí a druhý den vám sežehne kůži. Maggie je hezká a milá. Třeba si ještě najde muže, který ji bude chránit. Call sám neměl čas ochraňovat nikoho jiného než sám sebe a své kamarády. Tak to prostě je a tak to i zůstane, přinejmenším do té doby, než budou indiáni tábořící pod nimi pozabíjeni a rozprášeni a nebudou už podnikat žádné nájezdy, plenit farmy, unášet bílé děti do zajetí a děsit lidi žijící na jižním okraji planin.

Augustus se nudil, a když se nudil, rád svého přítele co nejvíc rozčiloval. Callovi vadilo, že prostě neumí držet hubu. Byla krásná, klidná noc. Občas zaslechl ze dna kaňonu ržání komančských koní.

„Jedno vím jistě,“ řekl. „Kdybych byl Komanč, už bych dávno měl tvůj skalp. Jsi tak příšerně neopatrnej, že můžeš být rád, že jsi ještě vůbec naživu.“

„Ále, to jsou mi silný řeči,“ oponoval Augustus. „Celej život bys moh usilovat o můj skalp, a nezkřivil bys mi ani vlásek.“

„Jen se nechvástej,“ odpověděl Call. „Svý vlasy máš pořád na hlavě jenom díky tomu, žes měl pokaždý za zády oddíl hraničářů.“

„Jestli mám riskovat, tak radši se ženskýma,“ řekl Gus. „Zatoulat se a nechat se skalpovat, to umí každej hlupák.“

„Vrať se do tábora. Stejně nejsi na řadě, abys držel stráž,“ řekl mu Call. „To radši budu poslouchat soví houkání než to tvoje žvanění.“

Augusta to sice trochu urazilo, ale ani se nepohnnul.

„Zajímalo by mě, co si Jimmy Watson a kapitán povídali o manželkách,“ řekl. „Rád bych si pár těch rozhovorů poslechnul.“

„Proč, vždyť do toho ti nic není,“ namítl Call.

„Ta kapitánova manželka je moc nóblová,“ nenechal se Augustus odbýt. „Ženská, co dokáže každej den v tejdnu utratit pětadvacet dolarů, je na mě sakra drahá.“

„Kapitán je bohatý a ona taky. Myslím, že je jim to jedno,“ řekl Call.

Augustus vzdal snahu přimět svého přítele povídat si o ženách a posunul se o něco blíž k okraji hlubokého kaňonu.

„Podívej se tam dolů, Woodrowe,“ řekl. „To je nejspíš všecko, co z bojovnejch Komančů zbylo.“

„Ne, to teda není,“ odpověděl Call. „Na západě je ještě několik skupin. Ať je jich, kolik chce, je jich dost na to, aby většinu bělochů vyděsili a vyhnali z území severně od Brazosu. Právě dneska jednoho z nás zabili.“

„Woodrowe, ty seš ten nejumanutější člověk, jakýho jsem kdy potkal,“ docházela Gusovi trpělivost. „Já se tady s tebou snažím celou noc rozumně povídat, a ty nesouhlasíš ani s jedinou věcí, co jsem ti řek. Proč já se s tebou vůbec bavím?“

„To nevím, ale když toho necháš, budeme moct v klidu držet stráž,“ řekl Call.

Augustus na to nic neodpověděl. Posunul se o něco blíž k místu, kde seděl Call, a přitáhl si svůj dlouhý kabát až k uším, aby ho chránil před štiplavým nočním chladem.

7.

Buvolí hrb Modrého kačera naučil, že nejbezpečnější je zaútočit na bělocha – a na texaského hraničáře zejména – ve chvíli, kdy si dřepne, aby si vyřídil své ranní záležitosti. Běloši si vybírali oblečení dost nerozumně. Nosili těsné kalhoty, které jim ve dřepu při vyprazdňování bránily v pohybu. Modrý kačer, stejně jako většina statečných, nosil pouze legíny. A většinou neměl ani ty, pokud nezuřila krutá zima. Když se potřeboval rychle zvednout, legíny mu v pohybu nebránily. Ale dřepící běloch byl jako chromý kůň: mohli jste ho prošpikovat šípem, nebo na něj dokonce skočit a podříznout mu hrdlo dřív, než si stačil natáhnout kalhoty a utéct.

Modrý kačer věděl, že předešlého rána zabili hraničáře. Viděl ostatní muže, jak svými loveckými nožíky vysekávají do země mělký hrob. Velmi dlouho dokonce sbírali kameny a vršili je na hrob, aby mrtvolu ochránili. Bláhová snaha. Pak nad kameny zazpívali jakousi posmrtnou píseň a odjeli.

Jakmile hraničáři zmizeli z dohledu, Modrý kačer rychle kameny rozházel a mrtvolu vytáhl. Samozřejmě byla tuhá jako kámen. Mrtvolu přivázal na svého poníka a celý den bělochy pronásledoval. Byl sám. Ostatní stateční zahlédli tři antilopy a vydali se je lovit. Pochyboval, že antilopy doženou, ale jejich rozhodnutí se jim nesnažil rozmlouvat. Když půjde za Texasany sám, znamená to, že je odvážnější. Možná se mu podaří zabít Pušku ve vodě, nebo dokonce Velkého koně Sculla. Koneckonců i Velký kůň musí někdy chodit srát. Možná by ho mohl trefit šípem, až bude dřepět.

Poté, co se hraničáři utábořili, je Modrý kačer v noci objel velkým obloukem. Mrtvolu vezl s sebou. Chtěl mrtvého hraničáře položit někam, kde ho ostatní ráno najdou. Nejprve však mrtvolu odvázal a rozsekal ji na kousky. Z lebky seškrábnul zmrzlý skalp. Pak muži odřízl přirození a rozřízl mu tělní dutinu. Vytahal z ní zmrzlé orgány a velkým kamenem mu roztříštil žebra. Měl s sebou malou sekeru, kterou našel ve vypálené farmě poblíž řeky Brazos. Sekerkou usekal muži nohy a hodil je do kaňonu, aby se ujistil, že hraničář se dostane do světa duchů jako mrzák. Nakonec jediným úderem sekery rozetnul muži lebku. Pak mu prostřílel pahýly třemi šípy – svými šípy. Chtěl, aby běloši věděli, že je to on, Modrý kačer, bojovník, který se může směle rovnat Buvolímu hrbu, svému otci.

Za tmy přitáhl rozsekanou mrtvolu tak blízko k hraničářskému táboru, jak se jen odvážil. Nechtěl, aby odjeli, aniž by si jí všimli, a tak ji položil poblíž koní. Do rozbřesku zbývala pouhá hodina. Za chvíli se hraničáři vypotácí na sraní. Čekal na ně opodál. Třeba Velký kůň vyjde ven a bude doufat, že se v klidu a soukromí vyprázdní. A jestli přijde, Modrý kačer bude čekat. Až se mu nohavice kalhot obepnou těsně kolem nohou, pokusí se ho zabít.

Ještě za tmy se vydal zpět ke kaňonu, aby se ujistil, že je tam jeho kůň. Jednou se plížil za nějakým Kiowou a špatně si zajistil svého koně, plachého poníka. Kůň mu utekl a on kvůli tomu přišel o možnost bojovat. Musel se vrátit pěšky až do komančského tábora, což bylo tak ponižující, že na to do smrti nezapomene.

Když se vracel ke svému koni, spatřil Pušku ve vodě. Ten druhý, Stříbrný vlas McCrae, kráčel zpět k táboru se shrbenými rameny. Byla zima a mlha. Obláčky McCraeova dechu se bělaly víc než mlha. Modrý kačer si myslel, že ho McCrae určitě uvidí, ale jak McCrae klopýtal dál k táboru, ochromil ho záchvat kašle.

Už byl téměř u koně, když si všiml, že Puška ve vodě drží v rukou pěknou zbraň. Modrý kačer se ho okamžitě rozhodl zabít. Puška ve vodě zašel do malé mělké úžlabiny poblíž okraje tábora a jal se sundávat si kalhoty.

V tu chvíli se Modrý kačer dopustil chyby. Měl pistoli i luk – raději střílel z pistole, protože ve střelbě z luku nebyl dostatečně zběhlý, za což ho jeho otec často peskoval. Buvolí hrb každý den neúnavně trénoval, střílel z luku na opuncie, zajíce nebo cokoli, o čem si myslel, že by mu mohlo zlepšit mušku.

Modrý kačer věděl, že by mohl Pušku ve vodě snadno zastřelit ze své pistole, ale zatím ještě nestihl zkontrolovat koně. Kdyby vystřelil a jeho kůň by už nebyl tam, kde má být, hraničáři by ho mohli dohnat a zabít. Usoudil, že bude lepší, když se pokusí Pušku ve vodě zasáhnout šípem, což znamenalo, že se musí připlížit o něco blíž. Přikradl se o kousek a právě se zvedal, aby natáhl luk, když vtom Puška ve vodě, stále ještě v podřepu, odjistil svou zbraň a vystřelil po něm. Modrý kačer pustil šíp přesně ve chvíli, kdy ho zasáhla kulka. Šíp svůj cíl zcela minul a proletěl Pušce ve vodě nad hlavou.

Kulka se zavrtala Modrému kačerovi do boku a krev se mu rozlévala po noze. Nemohl se ale zastavit a zkoumat, jak vážně je zraněný. Musel běžet jako o život. Puška ve vodě znovu vystřelil a znovu Modrého kačera zasáhl, tentokrát jen do paže. Modrý kačer utíkal, jak nejrychleji mohl. Slyšel hraničáře křičet. Brzy za sebou uslyší burácet Bizoního koně. Jeho kůň byl stále na svém místě a Modrý kačer se v mžiku vyhoupl na jeho hřbet, s puškou a lukem v rukou. Švihl koně a ten se rychle rozeběhl. Nestihl ale utéct moc daleko, když vtom se ozval výstřel a zvíře padlo k zemi. Modrý kačer se okamžitě zvedl. Viděl, že to byl McCrae, kdo zastřelil jeho koně. McCrae už ho pronásledoval na hřbetě svého koně a hned za ním uviděl Modrý kačer Sculla na jeho obrovském oři. Velký kůň Scull mával ve vzduchu velkým mečem. Bylo o něm známo, že rád zabíjí mečem, když mu to okolnosti dovolí.

Modrý kačer utíkal jako o život, zahanbený vlastní neopatrností. Věděl, že k Buvolímu hrbu by se od bělochů mohlo donést, jak jeho šíp proletěl Pušce ve vodě nad hlavou. A když byl Buvolí hrb nespokojený, dokázal být nemilosrdný. Modrý kačer utíkal podél okraje kaňonu a hledal místo, kudy by on slezl dolů, ale kudy by neprošel kůň. Bizoní kůň už předběhl McCraea, jehož kůň začal kulhat. Řítil se na něj teď Velký kůň Scull na svém Bizoním koni.

Pak Modrý kačer v zoufalství skočil. Doběhl na místo, kde nebyl tak prudký sráz. Seskočil asi čtyři a půl metru a po kluzkém zledovatělém svahu se kutálel a kutálel. Nedokázal se zastavit, ale své zbraně si držel pevně. Všude kolem něj dopadaly kulky a odrážely se od zmrzlé země zpět. Hlubiny kaňonu však byly stále ještě zahalené ve tmě a čím níž padal, tím víc se propadal do bezpečí tmy. Sedřel si žebra o malý tvrdý kámen a pak narazil do velkého balvanu, o který se zastavil. Výstřely ustaly. Hraničáři ho už neviděli a rozhodli se neplýtvat dalšími náboji. Modrý kačer se krčil za balvanem a lapal po dechu. Bylo mu jasné, že ho Velký kůň Scull téměř dostal. Už neměl strach, protože věděl, že ani Bizoní kůň ho nemůže po strmých stěnách kaňonu pronásledovat, ale nemohl popadnout dech a byl zmatený. Když se mu dech trochu zklidnil, postavil se. Měl radost, že jeho zranění nebude smrtelné. Zaslechl údery křídel a vzhlédl. Spatřil červeného jestřába, který mával křídly těsně nad ním a stoupal do vzduchu, stále výš a výš, až k okraji kaňonu. Přál si, aby se mohl stát jestřábem. To by mohl klouzat na křídlech dolů do kaňonu a snášet se přímo do tábora.

Jenže on nebyl jestřáb. Svah byl zledovatělý a sráz strmý, ale Modrý kačer kulhal dál. Věděl, že by nebylo moudré otálet. Puška ve vodě a McCrae možná najdou dost odvahy na to, aby se za ním vydali dolů do kaňonu. Sestupoval níž a tu a tam uklouzl na ledové plotně, ale dával si dobrý pozor, aby si držel stále pevně v rukou své zbraně. Možná že jeho otec dokonce i ten odvážný útok na hraničáře schválí. Buvolí hrb vždy pohrdal válečníky, kteří přišli v boji o zbraně. Buvolí hrb považoval luk za velmi výjimečný předmět, který měl být vždy v rukou bojovníka, jemuž patřil, nikoli v rukou jeho nepřítele. Šaman mohl luk očarovat tak, že pokud se ho zmocní nepřítel, už nikdy se z něj nebude dát střílet přesně. Pušky Buvolí hrb za tak důležité nepovažoval. Pocházely od bělochů a nebyly vyrobeny za pomoci dovedností, které se Komančové naučili. Zbraň, kterou Buvolí hrb dovolil nosit Modrému kačerovi, byla stará a nepříliš spolehlivá, ale i tak to byla zbraň, a nechat jakoukoli zbraň padnout do rukou nepřítele bylo pošetilé.

Když se Modrý kačer na chvíli zastavil, zaposlouchal se, jestli neuslyší koně. Byl si jistý, že zvuky střelby se donesly až do tábora. Někteří válečníci se možná vydali celou věc prozkoumat. Okraj kaňonu teď zářil v oranžovém světle východu. Pokud ho hraničáři sledují, brzy na něj budou moct střílet i z dálky. Spěchal, co mu síly stačily, a snažil se dostat dolů do kaňonu dřív, než se rozední. Musel ale být opatrný. Nechtěl znovu uklouznout na kusu ledu a znovu se kutálet.

„Máš na noze spoustu krve,“ řekl Prohnaný lišák, když k nim Modrý kačer přikulhal.

„Kde se na tobě vzalo tolik krve?“ zeptal se Poslední kůň.

„Nevidíš, hlupáku? To je moje krev,“ oznámil jim Modrý kačer. „To je moje krev a vzala se z mýho nitra.“