Davorin Lenko

TĚLA VE TMĚ

Vychází s podporou

Slovinské knižní agentury

Copyright © Davorin Lenko, 2013

Translation © Aleš Kozár, 2025

Original Slovenian title: TELESA V TEMI

Copyright © for Czech edition

Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-769-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-770-4 (mobi)

Argumentum

„Předkládá se tu portrét, chcete-li; avšak není to portrét psychologický; je strukturální: nabízí ke čtení místo promluvy, místo někoho, kdo mluví uvnitř sebe sama (…) – tváří v tvář druhému ([…] objektu), který mlčí.“

– Roland Barthes, Fragmenty milostného diskurzu

„No. It’s not linear.“

– Velitel Benjamin Sisko, Star Trek: Deep Space Nine, Emissary

„Look me in the face And tell me you don’t need being used“

– The Devil’s Blood, Everlasting Saturnalia

Tma

Nikdy bych si nemyslel, že můj příběh – příběh o mně – začne takhle, ale jelikož by nakonec mohl začít jakkoli, je úplně jedno, jestli začnu rakovinou.

„Vzpomínám si, že jsem jako student chtěl napsat povídku o muži, kterého podvádí manželka. Ona neví, že on ví, ale on neví, jak jí má říct, že má rakovinu. Tehdy jsem byl ještě příšernější spisovatel, než jsem teď. Dokázal jsem popisovat pocity, to ano, ale neměl jsem žádný smysl pro příběh, fabuli. Víte, to bylo předtím, než jsem na absenci příběhu začal budovat celou svou autopoetiku.

Ten muž měl rakovinu varlat. Kastrace, chápete? Ale postavy byly ploché, pointa mizerná; nedostal jsem se dál než k náčrtu. Bylo zapotřebí něco víc; něco, co jsem nebyl schopný pochopit a vyprávět. To byl tedy příběh, do kterého jsem se nikdy nepustil, ale vlastně jsem ani nemusel, protože rakovinu varlat jsem nakonec dostal sám. Ovšem to bylo až po mnoha letech. Chápete tu ironii?“

„Ano, samozřejmě. Ale co jste tím příběhem chtěl říct?“ zeptal se mě terapeut.

„Myslím, že to bylo něco o příčinách a následcích. Kastrace spravedlivého. Že někdy – symbolicky nebo skutečně – si rozbijou hubu ti, co jsou v tom úplně nevinně. A že život jde potom dál. Aspoň pro některé. Nejspíš. Tak či onak. Tedy aspoň tohle jsem z toho tehdy vyvozoval. Teď to vím.“

„Takže k té vaší nemoci: překonal jste rakovinu.“

Pokrčil jsem rameny: „No ano. Nevzdal jsem to, protože mi to připadalo správné… Chtěl jsem to. A pochopitelně to dokázal. Ale stejně: není ‚překonal‘ trochu silné slovo?“

Řeči o rakovině ve mně pokaždé nejdřív vyvolaly vztek; zaujal jsem obranný postoj, můj jazyk zagresivněl. Ale tohle období netrvalo dlouho a časem se to pronikavé ostří ztratilo a stal jsem se o něco vlídnějším. Možná díky sádlu. Po takzvaném ‚vyléčení‘ jsem začal rychle tloustnout.

Jednou, naprosto neplánovaně, impulzivně, jsem se jí zeptal – Sáry, jestli někdy zažila skupinový sex. Chystali jsme večeři a popíjeli teplé bílé víno. Ve vzduchu se vznášela slavnostní atmosféra. Uvolněnost. Bylo těsně před Vánocemi a byli jsme mnohem mladší. Sára se na mě podívala úkosem, usmála se, pomalu upíjela víno, čímž oddalovala odpověď. Její rtěnka zanechala subtilní, ale nepřehlédnutelnou stopu na okraji skleničky. „Ne,“ prohlásila. „Jasně, že ne.“ Když jsme později ulehli do postele a já už jsem skoro usínal, tak nějak významně mě objala a špitla, že ‚mi vlastně lhala‘. Její hlas byl vlahý a zamlklý, maličko chraplavý. Ozýval se těsně vedle mého ucha, ten hlas ve tmě. Ona a její orgie, její zpověď, její příběhy; hlas těsně vedle mě, hlas v temnotě.

Ale i to se odehrálo už před nějakým časem; než začala docházet do domu s červenými dveřmi. Tehdy byly takové zpovědi ještě na místě. Tehdy jsme se ještě dotýkali.

„Týrám se,“ řeknu do velkého a poněkud prázdného prostoru kolem sebe. Nevím, kde přesně jsem. Je to nějaký obývací pokoj. Bílý a velký. Prostorný, špinavý, zaprášený. Je mi povědomý; už jsem tady kdysi byl.

„Jsem masochista.“ Pořád nic. Někdo by mi měl odpovědět; s někým jsem si ještě před chvílí povídal, ale teď je všechno tiché a bez života.

Potom zpoza rohu vystoupí Mandy. Ta Mandy, po níž jsem pojmenoval tolik literárních postav ve svých příbězích.

„Vždycky mi připadalo jako pro štětku,“ okomentovala své jméno, ale to se stalo už dávno a někde jinde.

„Zase se předbíháš,“ řekne a podá mi džoint.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Ale mám bolesti.“

„Chudáčku. Proč radši nemaluješ? Poslechni: buď máš bolesti, protože píšeš; nebo píšeš, protože máš bolesti. Co bylo dřív: slepice, nebo vejce?“

Slepice, kurva, „Mandy“, kurva, vejce.

„Cože?“ povytáhne obočí.

Nic. Odpovídám na tvoji otázku. Nabízím ti tu nejsmysluplnější odpověď.

„Jsem uvězněný v lingvistických lapsech a nástrahách. Nemůžu z nich ven.“

Bouchání z místnosti na opačném konci chodby. Postel naráží do zdi. Buší a buší; zase a zase a zase a zase. Kolem mě je naprostá tma, minuty se vlečou v neskutečné a propocené agónii, ale přirážení pokračuje a pokračuje donekonečna.

Vedle mě je tělo. Je tiché, měkké, uvolněné, nehybné, spící. Sára už léta spí se špunty v uších a v noci neslyší nic. Úplně klidně a naprosto cizí leží vedle mě a nepotřebuje poslouchat, jak postel její dcery v hrubém, ale rovnoměrném rytmu naráží do zdi. S výjimkou toho hrozného zvuku je všude ticho. Jsem Tee vděčný, že nemusím snášet žádný nářek, jekot a křik.

Uvědomím si, že jsem zapomněl, jaké zabarvení mělo Sářino sténání při sexu. To je teď vyhrazené tělům v domě s červenými dveřmi. Někdy jí pomáhám masturbovat, trochu se s ní mazlím, ale ta sexualita je němá, tichá, zcela bezvýhradně její.

Postel tluče do zdi a čas stojí. Když se vleže na zádech dívám do prázdna kolem sebe, v neproniknutelné tmě nade mnou si skvrny tančí svůj tanec. Jsem paralyzovaný; němý, slepý a cele přítomný, bez kontextu minulého času nebo plánu budoucího. Jen ležím a naslouchám. Bušení postele do zdi.

Postava, kterou hraje Woody Allen ve filmu Pozor na Harryho prý píše tak systematicky právě proto, že jeho život je v naprostém rozkladu. Já jsem byl vždycky úplný opak, a i když člověka život skutečně často překvapí naprostými absurditami, svoje psaní bych v kteroukoli denní dobu označil za chaotické. Jak sám vidím, můj všední den je poklidný, poněkud nudný, bez větších náhlých proměn; je naplněný dlouhými rány, dlouhými rozhovory u kávy a ještě delším vysedáváním nad psaním. Neděje se nic zvláštního. Do některého příběhu se – právě naopak – pustím jako opilý divoch. Bezhlavě a euforicky, skoro extaticky, píšu, mažu, předbíhám se, doplňuji, opravuji, podtrhuji, dopisuji. Potom po hodinách a hodinách takových sezení zůstanu zcela vyčerpaný sedět, katatonicky civím na obrazovku a na písmena na ní a pomyslím si:

„Do prdele,“ řekla Sára poněkud nahlas a tím na sebe přitáhla pohledy těch lidí, kteří k nám seděli nejblíž. Rozhlédla se a nervózně si upravila vlasy. „Vážně se to zase stalo?“

„Jo.“

„Ach jo… Nevím, co mám říct. Tak moc…“

„To je v pohodě.“

„… tak moc moc moc…“

„Sáro, to je dobrý. O nic nejde.“

„… to je mi moc moc líto. Strašně se stydím.“

Najedli jsme se někde na Wolfově ulici, možná Trubarově, nevím, každopádně ve staré Lublani, a venku lehce mžilo. Byla to nějaká tematická restaurace.

„A ty jsi to uklidil?“

„No jasně.“

„Zase.“

„Maličkost. Podívej, Sáro… Sáro? Poslouchej. Nebylo to zas tak hrozný. To se stává. Nevyčítám ti to.“

„Když já se tak stydím!“ zabořila tvář do dlaní. Poměrně diskrétně samozřejmě. Ale ne bez špetky teatrálnosti.

Naklonil jsem se k ní, odtáhl jí ruce z obličeje a přiměl ji, aby se na mě podívala. „Sáro? Poslouchej mě,“ řekl jsem tím nejsebevědomějším hlasem, na jaký jsem se v tu chvíli vzmohl, i když jsem se hluboko ve svém nitru rozpadal vedví. „Poslouchej. Jen trochu krve a sraček to bylo. Nic zvláštního.“

Jen trochu krve a sraček.

Sára zhruba jednou měsíčně, možná trochu méně často, chodí do domu s červenými dveřmi, kde se účastní swingers party. Tam ji muži s obrovskými přirozeními ve všech možných pozicích opíchají do všech možných otvorů a já na ni čekám v autě, zaparkovaném o něco dál. Když se tak po nějakých dvou třech hodinách celá rozcuchaná a ochraptělá kolébavým a nejistým krokem přece jen vypotácí z domu a nasedne do auta, pokaždé mě zaplaví nezvyklý pocit, který je jakousi směsí obdivu a bolesti. Byla totiž někde, kam ji nemůžu následovat. A kvůli tomuhle ‚být někde, kam ji nemůžu následovat‘ mě Sára tak přitahuje i odpuzuje zároveň.

Spolknu ten pocit v sobě, který je nespíš hrdost, a pozdravím ji. Opatrně si sedne a povzdechne si. Její tělo se pomalu začne uvolňovat. Páchne starými slinami, spermatem a pohlavím. V obličeji je zarudlá a na zápěstích si všimnu nezřetelných odřenin. Zapálí si dvě cigarety, jednu mi podá a já nastartuju, zařadím rychlost a vyrazím. Potichu kouříme.

Podívám se na ni. Září. Její pokožka je celá růžová a živá, poddajná, měkká, propocená.

A ano, přeju si, abych to byl já. Abych to mohl být já. Já, ten, kdo by ji rozzářil.

Roznítil. Rozohnil. Vobtáhnul. Rozložil.

Poskládal.

Když jsem na ni před tím domem čekal poprvé, byl krásný večer na počátku jara. Kdesi po cestě jsme se zastavili v lesíku, aby si odskočila vyčurat se do křoví, potom jsme utrhli pár čemeřic do vázy na mém pracovním stole. Nikam jsme nespěchali.

Sára měla po takových fyzických výkonech obvykle ještě den či dva výtok. Obzvlášť v noci, kdy ve spaní nevědomky pouštěla větry. Hemoroidy, potom skvrny na prostěradle. Hlavně když jí bylo horko a spala nahá, což dělávala často. Obvykle jsem ráno na prostěradle našel pár kapek krve, někdy i řídkou stolici. Když odešla do práce, vyměnil jsem povlečení. Vlastně vůbec o nic nešlo, byla to maličkost, ale nevím, proč jsem jí pořád dokola musel říkat, že jsem ty skvrny našel a odstranil.

„Proč?“

„Nevím… Nejspíš jenom potřebuju, aby si mě všimla… Aby věděla, že tam jsem. Možná chci pozornost. Opravdu nevím…“

Možná je to ale jen můj způsob, jak být blíž jí i těm jejím sexuálním hrátkám.

* * *

Autor: Už odedávna mě zajímalo páření a literatura. A páření slov. Přirážení. Nikoli nutně pouze fyzická podoba těl při sexu, ale také vnitřní dění, pulzování libida; ono totiž v jakýchsi běžných rysech ve všech svých výkyvech vypadá jako nějaký přetržený, natržený diskurz; jako příběh, který se rozpadl, přerušil veškerý kontakt s logikou příčiny a následku. Ono iracionální pulzování libida jako takové v rámci postmodernistické poetiky skvěle funguje.

Novinářka: A nepřipadá vám, že je erotická – respektive pornografická – literatura jaksi uvězněná v začarovaném kruhu? Že se rychle ‚vypovídá‘ a začne se k uzoufání opakovat?

A.: Ano. Ne. Ano i ne. Existuje vícero způsobů, jak se takové literatuře dnes můžeme přiblížit, respektive ji psát. První a nejzjevnější – a podle mého názoru nejhorší – je romantický přístup. V tomhle žánru je sexualita popsaná jako něco idylického, všichni aktéři z pohlavního aktu odcházejí ukojeni. To je kánon ‚mé vlhké komůrky‘, ‚jeho chlouby‘ a ‚setkání, které si oba budeme pamatovat ještě hodně, hodně dlouho‘. Potom tu máme realistický – nebo lépe řečeno naturalistický – přístup. Ten už je mnohem čtivější, zajímavější a čtenář si z celé zkušenosti může také něco odnést, neboť takové psaní o sexu a/nebo libidu přinejmenším vykresluje, ne-li přímo analyzuje jakousi formu sexuality, která by se mohla stát; a už se stala, nesčetněkrát. Učebnicový příklad: Tři dcery své matky. Pokud ale půjdeme po časové ose ještě dále a pomalu se přiblížíme přítomnosti, uvidíme, že jsme od realismu dál v erotické/pornografické literatuře žádného zvláštního pokroku nebo vývoje nedosáhli. Moderna by se svými proudy myšlenek byla sice schopná – a do jisté míry to samozřejmě učinila – popisovat vnitřní pulzování libida, zvnitřnit sexuální zkušenost, ale to se v praxi reálně nestalo. Osobně mě nejvíc přitahují citátovost, metafikce a rozdrobenost výpovědi postmodernistických poetik. V těchto vodách si připadám nejvíce zběhlý a také si je nej-upřímněji užívám. V rámci těchto ‚postupů‘ se umím vyjadřovat. Zkrátka… Myslím, že erotická, respektive pornografická literatura je vyčerpaná jen natolik, nakolik je vyčerpaná historie: všechno se příliš rychle a příliš rádo znovu a znovu podrobuje opětovnému redefinování, manipulování, nezdravé nostalgii. Nezajímají mě idealizace zběžných sexuálních styků. Zajímají mě ženy s ochlupenými a zanedbanými vaginami. A dále: příběhy, vyprávěcí techniky a symbolické významy, které jsou implikovány různými obrazy – odrazy – jejich sexuality.

N.: A co klišé?

A.: No… Nejspíš všichni víme, jak to v téhle práci s klišé je, ale rád bych řekl něco jiného. ‚Přišel jsem se vám podívat na tu vaši kabelovku,‘ řekne opravář a přitom ‚opraví‘ ještě dámu s bujným poprsím, která mu otevřela dveře. Osud takových fiktivních postav je předem daný, zabetonovaný; jejich chlípnost je zachycována jako fyzická, zcela živočišná a téměř každodenní potřeba; má specifické symptomy, které můžeme vnímat dokonce jako nemoc, v patologickém smyslu. Ale myslím si, že přece jen není tak zle, jak se zpočátku může zdát. V činech takových špatně napsaných fiktivních postav se ukrývá jakási optimistická idea vzájemnosti, filantropie. Ale samozřejmě je nezbytné si uvědomit, že u takového pornografického materiálu jde o pohádku, jež se v ničem neliší od Červené karkulky nebo Šípkové Růženky. Klasických pohádek si obvykle neceníme pro jejich literární kvalitu nebo inovativnost, nýbrž pro výpověď, kterou obsahují. A podobně také hodnota těch jinak v úplnosti vyslovených zápletek a vyprávěcích technik nespočívá v jejich (ne)uměleckosti, nýbrž jakési základní „humanitární“ zprávě, kterou čtenáři/divákovi předávají. Ta je pochopitelně velmi zjednodušená, jednostranná; téměř dětinská. Vyučovací hodina vzájemné výpomoci; doporučeno pro děti ve věku od čtyř do šesti let. (Smích.) Ale přece jen se mezi těmi špatně napsanými dialogy a nad nimi vznáší jakési sdělení, a to mě pokaždé rozveselí, uklidní… Vrátí mi špetku víry v legitimitu našeho druhu.

N.: Často mluvíte o postmodernismu, ale dnes jaksi platí názor, že postmodernismus je přežitý a že se nacházíme v jakémsi post-postmodernismu. Co si o tom myslíte?

A.: Domnívám se, že postmodernismus je pořád velmi živý; jen se do nás zanořil tak hluboko, že už ho vůbec nevnímáme a nerozeznáváme.

* * *

Ležím a poslouchám, jak někdo píchá Sářinu dceru. Nad městem leží horká noc a těžce se mi dýchá. Tělo vedle mě mumlá z hlubokého spánku.

„Ještě ji někdy vídáš? Mandy?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Kde jako? Vždyť žije v cizině. Provdá se za nějakého umělce. Nejspíš někde ve Francii.“

„Nestala se z ní lesba?“

„No… Sexuální prázdnota, kterou jsem v ní zanechal, zjevně nebyla tak silná, aby bezpodmínečně a nevratně změnila svou sexuální orientaci. Myslím, že to byla jenom jedna fáze. Možná dokonce ventil.“

„Hm… Vždyť je ještě mladá. Kolik jí vlastně je? O dost míň, ne? Než nám dvěma, myslím.“

„Ani ne. Sotva o rok mladší než já.“

„Schází ti?“

„Samozřejmě že mi schází. Schází mi náš život v tom bytě. A sex. Schází mi sex.“

„S ní?“

„S ní, s tebou. Sáro, mně chybí sex se všemi.“

* * *

N.: A vytváří taková sexualita také prostor pro lásku?

A.: Sexualita má nekonečně mnoho podob, vyjádření (a proto je mimochodem psaní o ní proces, který nikdy nekončí; nemůže skončit) a hodně z nás v sobě ukrývá nejrůznější sexuální traumata. Já si třeba nedokážu odpustit, že jsem do světa sexuality nevstoupil (už) jako teenager. Proč ne? To je právě to –nevím. Byl jsem dětinský, nespolečenský, uzavřený do svého světa… A přece jsem toužil po kontaktu. Moje největší přání na konci základní školy nebylo dostat motorku nebo auto; ale aby mi ho za zvuků nějaké něžné rockové balady vyhonila spolužačka. O nevinnost jsem přišel ve třiadvaceti a nevím, jestli by se to vůbec stalo, kdyby se tehdy v mém životě neobjevila Mandy a nerozhodla se, že mě takzvaně zneužije. Zneužije říkám proto, že jsem na sexualitu nebyl ani v nejmenším připravený. A přece jsem jí vděčný. Neskonale vděčný. Udělala ze mě člověka, takového, jaký jsem. Ale láska… Slavná fotografka Lee Millerová byla jako dítě znásilněná a její lékař –aspoň myslím, že lékař – jí prostřednictvím série rozhovorů tvrdil, že lásku a sexualitu lze vnímat naprosto odděleně. A žila; jak milostně, tak sexuálně. Myslím, že je to velmi krásná a velmi ušlechtilá věc. S tím příběhem, samozřejmě s výjimkou části o znásilnění, se ztotožňuji. I já jsem schopen lásky a – více či méně – schopný sexuality, ale domnívám se, že ztotožňování nebo těsné propojování těchto dvou pojmů je naivní, dětinské, přežilé a koneckonců dokonce nebezpečné. Všichni bychom měli víc číst Bukowského.

N.: Proč?

A.: Protože úžasně popsal, jak se věci mají. Nespočetněkrát.

* * *

Poslouchej. Poslouchej. Sáro, já vím, že spíš, ale poslouchej. Budeme muset udělat něco s tvojí dcerou. Už takhle nemůžu dál. Nevím, kdo tam s ní je, nevím, kdo jí to dělá. Nevím, co přesně provádějí, ale mám bujnou představivost. Příliš bujnou. Takže pro mé vlastní dobro, Sáro… Nevím, jak dlouho to ještě dokážu snášet. Chápeš? Rozumíš mi, Sáro?

Tea se stala sexuálně aktivní. Je jí šestnáct let a nejspíš má děsně/ivě vysoké IQ. Je talentovaná, má rozhled, emoční inteligenci a tak dále. Vím, vím. Já to všechno vím. Přeju jí, aby se takhle objevovala… Aby takhle objevovala jiné lidi, různé typy osobností… Různorodost lidských bytostí. To jí bude z dlouhodobého hlediska (no, i krátkodobého) jedině k užitku, ale stejně… Sáro, musíme něco udělat.

Copak to neslyšíš?

Jak to můžeš neslyšet?

Bušení přestane. Jakési podivné škrábavé zvuky, potom – konečně – ticho.

„Ne, ne; nezouvej se,“ řekl jsem příští den Tee, když se vrátila ze školy. Její živé, ale poněkud unavené oči se na mě upřely a tázavě se usmála. „Rovnou půjdem. Koupím ti novou postel.“ Měl jsem jednu ze svých chvilek.

„Jako v Matrixu se stále znovu ocitám v místnosti, kde mi Morpheus v každé dlani podává jednu tabletku, jenže Morpheus tam není Morpheus, ale žena ve zralém věku, a to, co mi nabízí na výběr, není Zapomnění a Poznání, ale LSD a viagra. Rozhodnu se pro obě možnosti. Stále znovu a znovu.

Milionář zavolá zlatníkovi a řekne mu: ‚Chci, abys mi vyrobil telefon z čistého zlata.‘

‚Dobře,‘ odpoví zlatník a domluví se na ceně.

‚Sluchátko musí být odnímatelné,‘ pokračuje milionář.

‚To není problém. Ale… Chtěl byste, aby telefon fungoval?‘ zeptá se mistr.

‚Pochopitelně, že ne; budu jím hovořit s bohem.‘“

„Co mi to ksakru říkáš? Jsi opilý?“

„Nevím… Myslím, že se ti jen snažím vysvětlit, kdo doopravdy jsem.“

* * *

N.: Takže už nemíváte vztek?

A.: Ne. Řekněme, že jsem se naučil existovat v souladu se světem. Víceméně. (Smích.) Mám ještě občasné výbuchy, ale jsou vzácné.

N.: A co smutek? Vždycky jste psal hodně o smutku.

A.: Ano, bývám smutný, ale to se nepočítá. Já jsem se smutný a bolavý už narodil a myslím si, že na světě není věc, která by to mohla změnit.

N.: Ani fakt, že jste překonal rakovinu?

A.: Na to se mě ptají všichni. Vlastně mě to zaráží, protože netuším, proč se společnost vůči lidem, kteří nepodlehli rakovině, chová s takovou až sakrální uctivostí. Připadá mi to hloupé. A co lidi, kteří měli automobilovou nehodu, těžký úraz v práci a tak dále –a také přežili? Můžu vám říct, že celý ten ‚souboj s rakovinou‘ pro mě nebyl vůbec hrdinský ani velkolepý. Nebyl to žádný spektákl; bez ohledu na to, jak moc právě tohle někteří chtějí slyšet.

N.: Ve vašem posledním románu Evakuace duše vzpomínáte na léta, která jste ještě jako student strávil u malířky Mandy F. Proč jste se věnoval právě tomuhle období vašeho života?

A.: A ne některému jinému? Nevím. Proč cokoli. Prostě proto. A proto, že můžu. (Smích.) Myslím, že první zkušenost se ženou je jedna z nejdůležitějších věcí v životě chlapce nebo muže. Kromě toho od ženy sdílení takové zkušenosti vyžaduje jistou – vysokou – míru odvahy, empatie… Proto jsem také jako motto použil tu slavnou písničku Bed of Rose’s od country kapely Statler Brothers. Mandy sice nebyla prostitutka a já jsem taky zrovna nežebral o peníze nebo jídlo, ale základní premisy mezi námi byly víceméně identické jako u postav v té písni.

N.: Máte rád country?

A.: Docela jo.

N.: A Mandy?

A.: Ona country vždycky nenáviděla. Byla… No, byla prostě jiná.

N.: Uranus, který vyšel rok před Evakuací duše, byl navržený na cenu za román roku. Máte pocit, že nominaci ovlivnila i vaše nemoc?

A.: To nedokážu říct, i když tomu moc nevěřím. Ale je pravda, že nemoc ovlivnila už sám vznik románu. Řekněme, že jsem při psaní Urana na určitou dobu prozřel; byl mi dán dar klasického vyprávění. Ale jinak si myslím, že ty romány jsou dvěma stranami téže mince: světlou a temnou stránkou, koherentní a diskontinuitní, objektivní a subjektivní, apollinskou a dionýskou… Když jsem byl konfrontován s realitou –s definitivností – svého ‚stavu‘ a uvažoval o smrti, stále častěji jsem se vracel do minulosti a dumal o rozhodnutích, která jsem kdysi přijal… Tak jsem dostal nápad, že bych se v Evakuaci duše vrátil do velmi specifického a velmi bolestného období svého života a takříkajíc ho literarizoval. Uranus má vlastně stejnou tematiku, ale současně se také výrazně liší. Je tam příběh a zápletka; to je klasický román, který funguje jako příběh a pod ním se nacházejí vrstvy symbolů atd… Mám-li být upřímný, právě Uranus je dílo, o němž přemýšlím nejméně. Můj rozum – v každodenní rovině – jednoduše takovým způsobem nefunguje. Realismus jsem vždycky nesnášel a pořád čtu zásadní – a také méně zásadní – díla postmoderní metafikce; jen tak, kvůli potvrzení své situace. Vlastně mě nominace hodně překvapila. Osobně bych si ji udělil spíš za jakýkoli jiný román.

* * *

Snadno se zasním, zatoulám. Vyrostla mi prsa. Nejspíš bych se měl víc hýbat, nastavit svému tělu přísnější režim. Ani cigarety nepomáhají, natož alkohol.

Znovu jsem se zatoulal. Vůbec nevím, kde jsem. Je tma.

Zavři oči a soustřeď se. Až napočítám do tří, probudíš se a nic z toho si nebudeš pamatovat.

Jedna.

Dva.

Seděli jsme s Andrejem na zahrádce jednoho podniku na nábřeží Lublanice. Byl teplý, téměř horký letní večer, dívali jsme se na řeku a spoře oděné kolemjdoucí ženy, světla nočního města. Do nosu nám pronikal tu pach potu a alkoholu, tu vůně parfémů a deodorantů. Dal jsem si černý čaj a Andrej zaboha nemohl pochopit, jak může někdo pít čaj v takovém vedru. On si objednal samozřejmě pivo. Mluvili jsme o sexu.

„S tím úplně nesouhlasím,“ řekl jsem a počkal, až se jeho zvědavý pohled od jakési dívky, která právě procházela kolem, vrátí zpátky ke mně. „Myslím, že sexualita, tak jako jiné formy excesů – například drogy – je velmi ambivalentní…“

„Neser.“

„Nech mě domluvit, jo? Je ambivalentní v tom, že… že může být připsána jak čisté transgresi, tak naprosté a tupé – a taky nesmyslné – dekadenci. Že může být jak vyvrcholení smyslu, tak i jeho naprostá absence. Chápeš?“

„Chápu, co chceš říct, ale koukni se kolem. Podívej se na ty ožralý kundičky, ty studentky…“

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Bylo jich opravdu hodně. „No a?“

„Většina z nich v životě neslyšela slovo ‚transgrese‘. A dekadence je pro ně jenom okrajový umělecký směr, protože jim to tak vykládala jejich učitelka literatury na střední, když probírali Salomé. Ani moje studentky to většinou neví, ale je ti kurva jasný, že by měly.“

Andreje jsem znal už od studií. Teď učil na filozofické fakultě na katedře literatury, jeho vášeň pro postmodernismus zastiňovala jen jeho posedlost mladými dívkami. Byl jako Bruno z Elementárních částic, jen s tím rozdílem, jak sám tvrdil, že ‚dělal správně všechno to, co Bruno vzal za špatný konec‘.

Objednal si další pivo a se širokým úsměvem významně mrkl na servírku, které nemohlo být víc než devatenáct. „Něco ti řeknu,“ oznámil, když usrkl studené pivo a otřel si pěnu z horního rtu. „Mandy předběhla svou dobu, víš? Ne že by představovala evoluční skok, ale stejně… Jak to mají umělci rádi. Víš co… Stereotypy. Dneska žádnou babu už nezajímá normální sex. Všechny chtějí dělat perverznosti a bondage, hrát si na dominu a bla bla bla. Chápeš, ne?“

Pousmál jsem se a zapálil si cigaretu: „Vlastně ani nevím, protože… No, vždyť chápeš, ne?…“

„Jo, protože už nemáš koule, já vím. Promiň. No, ať je to, jak chce, zrovna před chvílí, jak jsi šel na záchod, jsem dostal tuhle zprávu.“ A z vnitřní kapsy saka, které měl přehozené přes opěradlo židle, vytáhl mobil, zmáčkl několik tlačítek a podal mi ho.

Na obrazovce stálo: ‚Přijdeš dneska ke mně? Nachčiju ti do pusy.‘

Vrátil jsem mu telefon. „Kdo je to?“ musel jsem se zeptat.

„Petra. Petra, studentka. Druhák. Výjimečně bystrá holka; mnohem víc než všichni ostatní. Šuká tak zkušeně, jako by to dělala odjakživa. Košíčky D. S ní se můžu bavit o Duze gravitace a pak na mě skočí. Je úžasná.“

* * *

N.: Sympatizujete s feminismem…

A.: Nevím, jestli bych řekl, že zrovna sympatizuju. Ale je pravda, že ve feminismu, eko-feminismu, teoretické demokracii a feministickém ‚sex-positive‘ přístupu nacházím nejrůznější utvrzení a taky útěchu. Zázemí. Intelektuální, emocionální. Myslím, že nám předkládají reálný a zdravý pohled na sebe, lidi kolem nás a na celé prostředí, které nás obklopuje. I v globální rovině. Klíčový a současně i nejproblematičtější výraz v tomto kontextu je krutost.

N.: Proč právě krutost?

A.: Jelikož nemá formu, nemá předznamenání. Za jakýsi normativ ji ustanoví až etika a morálka; a to jsou – jak víme – výjimečně flexibilní disciplíny. Je to takhle: zajímá mě a přitahuje syrová explicitnost, ultrademokratická exploatace těl, vzájemné zneužití, dynamická krutost. Takový vztah k sobě a druhému v jakémsi výjimečně rafinovaném humanistickém –dokonce humanitárním – duchu spojuje jak myšlenku – tedy intelekt, teorii, racio – tak sex a agresi, ale při tom všem nikdy nedojde k degradaci, dehumanizaci těla, spíš se stane přesný opak. Jde o jakési pozvednutí, transgresi, o touhu dotknout se metaforických hvězd, která však není založena na aroganci, nýbrž na soužití. Diskurz zdravé sexuality musí být zároveň také diskurzem krutosti. Otevřená sexualita, zbavená monopolu ega a také tradičních etických a morálních konvencí, prostřednictvím diskurzu krutosti přesahuje jednotlivé a vzájemně oddělené kategorie, jako jsou pohlaví, láska, agrese či teorie, a spojuje je v jakési úplně nové sféře, v jakémsi úplně novém ultra-humanistickém duchu.

N.: Kdy a jak jste se začal těmihle teoriemi zabývat?

A.: (Smích.) Myslíte, jestli až po nemoci a ztrátě varlat? Odpověď je ne. Hodně jsem o tom přemýšlel už dřív, i když konfrontace s nemocí a její následky k tomu samozřejmě také svým dílem přispěly. Ale věnoval jsem se tomu už v Létě v Římě a také v Uranovi. Otázky sexuální identity, politiky pohlaví a podobně mi byly vždycky blízké; a zvlášť po operaci, kdy jsem už tak jako tak jaksi transsexuální, jestli mi rozumíte.

N.: Takže sám sebe nevnímáte jako muže?

A.: Nevím… Každopádně ne jako pouze-muže.

* * *

Ani si nedokážu představit, co všechno se s určitým konkrétním tělem v domě s červenými dveřmi děje. Sára šla poprvé na potrat v patnácti letech. „Čím dřív pohlavně dospěješ, tím dřív se vybiješ a začneš se soustředit sám na sebe a svůj život,“ řekla při nějaké příležitosti. Přikývl jsem. Čím dřív se vybiješ, tím dřív můžeš začít integrovat svou sexualitu do svého života. Z ničeho nezvlhla víc než z

nadávek,

oplzlých verbálních prasáren.

Povídáš si někdy s Teou o sexu?

Samozřejmě, že ano.

Samozřejmě že ano. Tea je dcera svojí matky a její matka je… No, její matka.

Sedím na okenním parapetu v kuchyni a usrkávám kávu. Je brzo ráno. Na chodbě se objeví sympatická teenagerka s rozcuchanými hnědými vlasy a rozvázanými – špinavými a zelenými – sportovními teniskami. Spatří mě a zarazí se. Vypadá to, že se dlouho, předlouho jen díváme jeden na druhého.

„Dobré ráno,“ řeknu konečně té ohromené dívce, která metaforicky řečeno přespala u Tey.

„Dobré ráno,“ odpoví ona, stydlivě se pousměje, zapíchne pohled do země a tiše odejde z bytu.

„Můžeš sehnat trochu trávy?“ zeptal se Andrej toho – ale nějakého jiného – letního večera.

„A kde jako? Nehulil jsem, co jsem přestal s léčbou.“

„Vážně?“

„No jasně. Stával se ze mě totální paranoik.“

„Měl jsi někdy sex sjetej?“

„No, špetku. S Mandy. Nevím. Bylo to divný.“

„A co čekáš? Cenu? Protože nevím, jestli se za tyhle úspěchy nějaká uděluje…“

Usmál jsem se: „To zní tak jednoduše.“

„Ale ono je. V podstatě.“

„Dokud se to netýká tebe.“

„Samozřejmě.“

„Přesně tak. To by byla třetí sezóna…“

„Potom by si tvoje postava mohla najít ženu, která by tě, co se sexuálního života týče, přijala takového, jaký jsi…“

„Je to tak.“

„Pochybuju.“

Sáro?