Povídky a věty 1:
České ilustrované vydání

17 povídek pro věk
od 3, 4, 5 a 6 let

1700 vět
Výběr 1

Robert Hodoši

Andrew Lang

Tiráž

Název: Povídky a věty 1: České ilustrované vydání

Podnázev: 17 povídek pro věk od 3, 4, 5 a 6 let

Série: Povídky a věty: České ilustrované vydání

Autoři: Robert Hodoši, Andrew Lang

Editoval a shromáždil: Andrew Lang (*1844, +1912)

Roky původního vydání povídek: 1889–1910

Výběr sestavil, přeložil a zpracoval: Robert Hodoši

Jazyková úprava: Robert Hodoši (*1975)

Český redaktor: Richard Štrba

Vydal: Robert Hodosi

První české ilustrované vydání: 2025/x

Počet stran: 138, Počet slov: 23 tisíc

Tvorba obálky a obrázků: Robert Hodoši

Copyright © Robert Hodosi, 2025, Lovce, SK

ISBN

PDF 978-80-69176-04-1
EAN 9788069176041

EPUB 978-80-69176-05-8
EAN 9788069176058

MOBI 978-80-69176-06-5
EAN 9788069176065

Anotace

Objevte kouzelný svět pohádek v této nádherně ilustrované české knize pro děti od 3 do 6 let! Sbírka 17 klasických příběhů, jako Tři medvědi, Princezna na hrášku nebo Ošklivé káčátko, ožívá díky živým obrázkům Roberta Hodošiho. Každá povídka je doplněna ponaučením, které učí děti hodnotám jako odvaha, laskavost a opatrnost. S více než 1700 jednoduchými větami je ideální pro první čtení a rozvoj slovní zásoby. Původní texty z díla Andrew Langa (1889–1910) byly pečlivě přeloženy a upraveny pro malé posluchače. Barevné ilustrace zachycují magické momenty – od lesních dobrodružství po kouzelné proměny. Tato kniha je perfektní na večerní předčítání, podporuje fantazii a rodinné chvíle plné smíchu. Je to první české ilustrované vydání plné kouzel. Ideální dárek pro malé objevitele, kteří milují pohádky s morálním poselstvím. Ponořte se do nadčasových příběhů, které okouzlí celou rodinu!

„Mysl, která se rozvine díky novým zkušenostem, se již nikdy nevrátí do svých původních rozměrů.“ (Oliver Wendell Holmes Sr.) (americký lékař, básník, esejista)

Obsah

Povídky a věty 1: České ilustrované vydání

17 povídek pro věk od 3, 4, 5 a 6 let

1700 vět Výběr 1

Robert Hodoši

Andrew Lang

Tiráž

ISBN

Anotace

1*/R3/ Tři medvědi

Ponaučení

2*/R4/ Princezna na hrášku

Ponaučení

3*/R4/ Matka Perinbaba

Ponaučení

4*/R4/ Červená Karkulka

Ponaučení

5*/R4/ Žába a tři čarodějnice

Ponaučení

6*/R5/ Oříškové dítě

Ponaučení

7*/R6/ Dvě žáby

Ponaučení

8*/R6/ Šakal a studánka

Ponaučení

9*/R6/ Dobrodružství mladšího šakalova syna

Ponaučení

10*/R6/ Rumcajs Rumpel

Ponaučení

11*/R6/ Příběh chytrého krejčího

Ponaučení

12*/R6/ Pouliční muzikanti

Ponaučení

13*/R6/ Malá Zlatá Karkulka

Ponaučení

14*/R6/ Rapuncelka

Ponaučení

15*/R6/ Tři malá prasátka

15-1, TŘI MALÁ PRASÁTKA

15-2, TŘI MALÁ PRASÁTKA

Ponaučení

16*/R6/ Ošklivé káčátko

16-1, OŠKLIVÉ KÁČÁTKO

16-2, OŠKLIVÉ KÁČÁTKO

16-3, OŠKLIVÉ KÁČÁTKO

Ponaučení

17*/R6/ Maličká Maja (Malenka)

17-1, MALIČKÁ MAJA – MALENKA

17-2, MALIČKÁ MAJA – MALENKA

17-3, MALIČKÁ MAJA – MALENKA

Ponaučení

KONEC

1*/R3/ Tři medvědi

Robert Southey, anglická povídka, 104 vět, vhodné pro věk od 3 let

Kdysi dávno žili spolu tři medvědi.

Bydleli ve svém domě hluboko v lese.

Jeden z nich byl malý - Medvídek, prostřední byla jeho matka - Medvědice, a největší byl nejstarší, otec - Medvěd.

Každý z těchto medvědů měl vlastní hrnec na kaši.

Malý hrnec byl pro Medvídka.

Středně velký hrnec byl pro Medvědici.

A největší hrnec byl pro největšího, obrovského Medvěda.

Každý z nich měl také vlastní židli na sezení.

Malá židle byla pro Medvídka.

Středně velká židle byla pro Medvědici.

A velká židle byla pro obrovského Medvěda.

Každý z těchto medvědů měl svou vlastní postel, ve které spal.

Nejmenší Medvídek měl nejmenší postýlku.

Matka Medvědice měla středně velkou postel.

A otec Medvěd měl největší, obrovskou postel.

Jednoho dne, jakmile si připravili kaši, nalili ji do svých hrnců.

Potom se šli projít do lesa, aby kaše mezitím vychladla a nepopálili si ústa tak horkou.

Zatímco se tři medvědi procházeli v lese, malá stará žena přišla k jejich domu.

Nejprve nahlédla dovnitř oknem, pak klíčovou dírkou.

Protože uvnitř domu nikoho neviděla, zvedla západku na dveřích a vešla dovnitř.

Rozhodně to nebyla dobrá, čestná stará žena.

Bohužel dveře nebyly zamčené, protože tito tři medvědi byli dobří medvědi.

Nikdy nikomu neublížili ani na nikoho nezaútočili.

A nikdy se jim nestalo, že by jim chtěl někdo ublížit.

Tak stará žena otevřela dveře a vešla dovnitř.

Velmi se zaradovala, když na stole uviděla kaši.

Kdyby to byla dobrá malá žena, počkala by, až se medvědi vrátí domů.

A pak by jí možná nabídli trochu kaše a pozvali ji, aby s nimi posnídala.

Protože to byli velmi dobří medvědi.

Měli trochu hrubé způsoby, ale u medvědů se to dá očekávat.

Navzdory všemu, co se o medvědech ví, tito byli dobrosrdeční a pohostinní.

Avšak tato zlá stará žena byla velmi drzá.

Měla nestydaté způsoby a obsloužila se tam, jako by byla doma.

Nejprve ochutnala kaši velkého Medvěda.

Byla pro ni příliš horká.

Hodně nadávala do krupice a skořice.

Potom ochutnala kaši Medvědice.

Byla příliš studená.

Nadávala ještě hůř do kurníku a kůlny.

Nakonec ochutnala kaši z nejmenšího hrnku.

Nebyla ani studená, ani horká.

Byla tak akorát.

Tak jí kaše tak chutnala, že snědla všechno, co měl mít na snídani malý Medvídek.

Ale nevychovaná stará žena musela i teď neslušně vrčet, protože se nenajedla dosyta.

„Drobnost jedna nepovedená. Tak dobrá kaše, a přitom tak malý hrnec.“

Potom si chtěla sednout.

Nejprve vyzkoušela velkou židli obrovského Medvěda.

Ale ta byla pro ni příliš tvrdá.

Tak si sedla na středně velkou židli určenou pro Medvědici.

Ta byla pro ni příliš měkká.

Nakonec se usadila v nejmenší Medvídkově židličce.

Avšak pod její váhou se židle rozpadla a ona skončila na podlaze.

Nevychovaná stará žena hodila neslušný úšklebek a začala zlomyslně nadávat na všechny, na koho si vzpomněla.

Po chvíli, když se trochu uklidnila, šla nahoru po schodech, kde měli medvědi ložnici, ve které spávali.

Nejprv si lehla do velké Medvědovy postele.

Ale ta se jí zdála příliš vysoká.

Tak si lehla do postele Medvědice.

I ta se jí zdála příliš vysoká.

Nakonec přišla k Medvídkově postýlce.

Pohodlně se v ní natáhla, byla jí akorát.

Přikryla se a během chvíle spokojeně usnula.

V tu chvíli tři medvědi usoudili, že jejich kaše by už měla být dostatečně vychlazená.

Tak se vrátili domů na snídani.

Malá stará žena nechala lžíci zastrčenou v Medvědově kaši.

Obrovský Medvěd svraštil obočí a hrubým, drsným hlasem rozzlobeně zvolal:

„Někdo ochutnal mou kaši!“

Když se Medvědice otočila, zjistila, že i v její kaši je lžíce a někdo z ní jedl.

Zvolala:

„Někdo ochutnal i mou kaši!“

Byly to jen dřevěné lžíce.

Kdyby to byly stříbrné lžíce, stará žena by je určitě ukradla a strčila si je do kapsy.

Vtom se ozval malý Medvídek.

V hrnci na kaši měl sice lžíci, ale kaše tam nebylo ani za malou lžičku.

Zvolal:

„Někdo jedl mou kaši a dokonce ji celou snědl!“

A malému Medvídkovi se až oči zaleskly slzami.

Vtom si tři medvědi řekli, že musejí důkladně prohledat celou chalupu.

Šli nahoru do své ložnice.

Velký Medvěd si hned všiml, že má pomačkaný polštář, a svým hrubým, drsným hlasem zvolal:

„Někdo ležel v mé posteli!“

Medvědice si všimla, že má posunutý podhlavník.

Řekla:

„Někdo ležel i v mé posteli.“

A když se malý Medvídek podíval na svou postýlku, viděl podhlavník na svém místě, polštář na svém místě na podhlavníku, ale na polštáři uviděl zpod peřiny trčet starou, ošklivou a špinavou ženskou hlavu.

A ona tam neměla co dělat, protože to nebyl její dům a medvědi ji k sobě nepozvali.

Tak malý Medvídek řekl svým vyděšeným hlasem:

„Někdo ležel v mé postýlce a pořád tam je.“

Stará žena zaslechla ve spánku drsný a hrubý hlas Medvěda, ale byla v hlubokém spánku.

Tak nedokázala rozeznat, co Medvěd říkal.

Zdálo se jí, že je to jen vytí větru nebo údery hromů.

Slyšela také hlas Medvědice, ale zdálo se jí, že se jí to jen zdá.

Ale když uslyšela hlas malého, drobného Medvídka, byl tak pronikavý, že by probudil ze spánku i polomrtvého psa.

Okamžitě ji to probudilo a na jedné straně své postele uviděla tři medvědy.

Rychle vyskočila druhou stranou postele a běžela k oknu.

Bylo otevřené, protože kdykoli tito medvědi vstali, otevřeli okna v ložnici, aby tam měli večer čerstvý vzduch.

Tak malá stará žena vyskočila z okna a utíkala pryč, co jí jen nohy stačily.

Zda si cestou zlomila vaz, nebo ji na cestě křižmo lesem chytil strážník a dal ji zavřít do nápravně výchovného zařízení za tuláctví a okrádání druhých, to nikdo neví.

Ale tři medvědi ji už nikdy nepotkali u sebe doma ani v okolní krajině, kde bydleli.

Konec

Ponaučení

• Respektuj majetek a soukromí druhých.
• Chování hrubé nebo sobecké může vést k negativním důsledkům.
• Laskavost a pohostinnost jsou cenné vlastnosti, i v obtížných situacích.
• Brát si, co ti nepatří, je špatné a může způsobit škodu.
• Uč se z chyb a vyhni se opakování špatného chování.

2*/R4/ Princezna na hrášku

Hans Christian Andersen, dánská povídka, 41 vět,
vhodné pro věk od 4 let

Kdysi dávno žil jeden princ, který se chtěl oženit s princeznou, ale musela to být skutečná princezna.

Tak cestoval po světě, aby takovou našel.

Našel mnoho princezen, ale nevěděl, jak má rozeznat, zda jsou to skutečné princezny.

U každé z nich našel nějakou chybu.

Na každé z nich mu něco vadilo, co dokazovalo, že ještě nenašel skutečnou princeznu.

Tak se vrátil domů ve velmi špatné náladě, protože opravdu chtěl za manželku jen skutečnou princeznu.

Jednoho dne v noci byla velká bouře.

Blýskalo se a hřmělo.

Padal tak hustý déšť, že bylo vidět jen na malou vzdálenost.

Bylo to přímo děsivé počasí.

Najednou uslyšeli, jak někdo klepe na bránu paláce.

Starý král šel otevřít.

Za branou stála princezna.

Od deště byla celá do nitky promoklá.

Bouřka ji celou zmáčela až na kost.

Voda jí stékala po vlasech a šatech až do bot a odtud ven.

Jak tam stála, řekla, že je skutečná princezna.

„No, to brzy zjistíme!“ pomyslela si stará královna, ale nic neřekla.

Vešla do ložnice.

Sundala povlečení z postele.

Pak položila na dno postele malý hrášek.

Na něj položila dvacet matrací a na vrch dvacet prošívaných péřových přikrývek.

Toto byla postel, ve které měla princezna spát.

Následující ráno se jí zeptali, jak se jí spalo.

„Ó, velmi špatně!“ řekla princezna.

„Celou noc jsem sotva zahmouřila oči!

Jsem si jistá, že něco tvrdého bylo v posteli.

Vůbec jsem nemohla usnout.

Moje tělo je samá modřina.

Byla to strašná noc!“

Teď už věděli, že je skutečnou princeznou, protože cítila hrášek přes dvacet matrací a dvacet prošívaných péřových přikrývek.

Nikdo jiný nemohl být tak citlivý, jen skutečná princezna.

Tak se s ní princ oženil.

Už věděl, že získal skutečnou princeznu.

Hrášek uložili do Královského muzea.

A pokud ho nikdo neukradl, leží tam dodnes.

A toto je skutečný příběh.

Konec

Ponaučení

• Pravá hodnota a upřímnost se projevují v detailech a citlivosti, které ostatní přehlédnou.
• Pravá kvalita vynikne i v těch nejmenších zkouškách.
• Trpělivost při hledání toho pravého přináší odměnu.

3*/R4/ Matka Perinbaba

Bratři Grimmové, německá povídka, 99 vět,
vhodné pro věk od 4 let

Kdysi dávno žila jedna vdova, která měla dvě dcery.

Jedna byla krásná a chytrá, druhá byla ošklivá a líná.

Ale protože ta ošklivá byla její vlastní dcera, milovala ji nade vše.

A ta krásná musela dělat všechnu práci v domě.

Vlastně tam jen sloužila jako služka a dělala všechny domácí práce.

Každý den sedávala u studny a musela příst nit, dokud ji nebolely prsty a neměla je celé krvavé.

Jednoho dne jí kapka krve kapla na vřeteno.

Tak ho ponořila do studny, protože ho chtěla umýt.

Ale nešťastnou náhodou jí vyklouzlo z ruky a spadlo přímo do studny.

Běžela ke své nevlastní matce, ale ta ji jen tvrdě vynadala a byla k ní tak nemilosrdná, že jí v hněvu řekla:

„No, když jsi upustila vřeteno do studny, musíš pro něj jít.

A neukazuj se mi před očima, dokud ho nepřineseš zpět.“

Tak se tedy nešťastná dívka vrátila ke studni.

Nevěděla, co dělat.

V neštěstí a zoufalství skočila do studny a potopila se ve vodě až na samé dno.

Na chvíli ztratila vědomí.

Když se probrala a znovu nabyla vědomí, najednou se ocitla ležet na zemi uprostřed krásné louky.

Slunce jí nad hlavou jasně svítilo a kolem kvetly tisíce květin.

Vstala a toulala se po tomto kouzelném místě.

Až přišla k peci plné chleba.

Ten chléb na ni zavolal:

„Ach! Vyndej mě odtud, nebo shořím na popel. Už jsem upečený dost.“

Tak rychle přistoupila k peci.

Vyndala z ní všechny bochníky, jeden po druhém.

Potom šla trochu dál a přišla k jabloni obsypané krásnými růžově zbarvenými jablky.

Jak kolem procházela, ta na ni zavolala:

„Ach! Zatřes se mnou, zatřes. Moje jablka jsou už úplně zralá.“

Udělala tak, jak ji jabloň požádala.

Zatřásla s ní a jablka padala dolů jako déšť.

Žádné z nich nezůstalo na stromě.

Když je posbírala na hromadu, šla svou cestou dál.

Po chvíli přišla k malému domu, u jehož dveří seděla stará žena.

Tato stará dáma měla tak velké zuby, že se dívka polekala a chtěla utéct pryč, ale stará žena na ni zavolala:

„Čeho se bojíš, dítě moje? Zůstaň se mnou a buď mou dobrou malou služkou.

Pokud budeš svou práci dělat dobře, štědře tě odměním.

Ale musíš být velmi pečlivá v tom, jak usteleš mou postel.

Musíš důkladně vytřepat mou peřinu, až z ní bude peří létat.

Potom lidé na světě řeknou, že sněží, protože já jsem matka Perinbaba.“

Mluvila tak vlídně a láskyplně, že dívka byla z hloubi srdce dojatá a okamžitě souhlasila, že u ní vstoupí do služby.

Pro starou ženu pracovala, jak nejlépe uměla.

Třepala peřinu tak dobře, až peří létalo kolem jako sněhové vločky.

Vedla tam spokojený život.

Nikdy nedostala vynadáno.

Žila z plodů, které jim poskytovala úrodná zem.

Po nějakém čase, který strávila s matkou Perinbabou, začala být smutná a nešťastná.

Nejprve nevěděla, co se s ní děje.

Potom si uvědomila, že touží po domově.

Tak šla za matkou Perinbabou a řekla jí:

„Vím, že mi je tu tisíckrát lépe než kdykoli předtím v mém životě.

Přesto však mám velkou touhu jít domů.

I když jsi ke mně velmi laskavá a dobrá, nemohu tu déle zůstat, ale musím se vrátit ke svým lidem.“

„Tvá touha po domově mě těší,“ řekla matka Perinbaba,

„a protože jsi mi sloužila tak věrně a oddaně, sama ti ukážu cestu zpět na svět.“

Tak ji vzala za ruku a vedla ji k otevřeným dveřím.

Jak dívka procházela, celou ji pokryl zlatý déšť od hlavy až po paty.

„To je odměna za to, že jsi mi tak dobře sloužila,“ řekla matka Perinbaba a dala jí vřeteno, které jí spadlo do studny.

Potom zavřela dveře a dívka se ocitla zpět ve světě, nedaleko od svého domova.

Když procházela kolem kurníku, stará slepice, která seděla na zdi, zakdákala:

„Kvok, kvok, kokrhodák, naše zlatá služtička se k nám vrátila.“

Šla rovnou ke své nevlastní matce.

Protože se vrátila celá pokrytá zlatem, byla doma velmi vítána.

Začala vyprávět všechno, co se jí přihodilo.

Když její nevlastní matka slyšela, jak přišla k svému bohatství, velmi úzkostlivě chtěla zajistit stejné bohatství i pro svou zahálčivou, ošklivou dceru.

Tak jí řekla, ať si sedne ke studni a přede.

Aby zakrvavila vřeteno, propíchla ji ruku trním od živého plotu.

Potom hodila vřeteno do studny a nechala ji do ní skočit.

Stejně jako její sestra se ocitla na překrásné louce.

Vydala se stejnou cestou.

Když přišla k pekárenské peci, chléb na ni začal volat:

„Ach! Vyndej mě z pece, nebo shořím na popel. Už jsem upečený dost.“

Ale dívka budiškničemu odpověděla:

„Dobrý vtip, opravdu. Nebudu si špinit ruce s tebou!“

A pokračovala dál.

Brzy přišla k jabloni, která zvolala:

„Ach! Zatřes se mnou, moje jablka jsou už úplně zralá.“

„Půjdu raději dál od tebe, aby mi jedno z nich nespadlo na hlavu.“

A šla si svou cestou.

Když přišla k domu matky Perinbaby, vůbec se jí nebála, protože už byla varována před jejími velkými zuby.

Hned ochotně souhlasila, že jí bude sloužit.

První den pracovala velmi pilně a udělala vše, co jí paní přikázala, protože myslela na zlato, které od ní dostane.

Ale hned druhý den zlenivěla.

A třetí den ráno ani nevstala.

Nepřipravila matce Perinbabě postel, jak měla.

Ani peřinu nevytřepala pořádně, aby peří létalo.

Tak se její paní brzy unavila a propustila ji, což velmi potěšilo toto líné stvoření.

„Teď,“ pomyslela si, „mě pokryje zlatý déšť.“

Matka Perinbaba ji zavedla ke stejným dveřím jako její sestru, ale když procházela, místo zlata ji celou pokryla černá lepkavá smůla.

„To je odměna za tvou službu,“ řekla matka Perinbaba a zavřela za sebou dveře.

Tak líná dívka přišla domů celá pokrytá smůlou.

Když ji uviděla stará slepice z vrchu zdi, zvolala hlasitě:

„Kvok, kvok, kokrhodák! Naše špinavá, líná lenoška se k nám vrátila.“

A černá smůla byla tak lepkavá, že jí zůstala na kůži celý život a nikdy z ní už neslezla.

To byl příběh o pilné dívce a líné dívce.

Konec

Ponaučení

• Tvrdá práce a pilnost jsou odměněny.
• Laskavost a ochota pomáhat druhým vedou k pozitivním výsledkům.
• Lenost a sobeckost vedou k negativním důsledkům.
• Poslušnost a pečlivá pozornost k úkolům přinášejí výhody.
• Touha po domově a rodině je přirozená a čestná.