Text and photos © Markéta Dobešová, 2025

Copyright © Nakladatelství Práh, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-098-5

Na hraně

Pyreneje, 2016

Ticho, které mě obestíralo, když jsem procitla, se nepodobalo žádnému, jaké jsem znala. Bylo to jako by se zastavil celý vesmír, strnutí všeho. Všude kolem zela absolutní temnota, tak hutná a scelující, že jsem ani nevěděla, zda jsem už otevřela oči. Nic jsem necítila. Ani bolest, ani svůj dech. Byla jen tma a ticho.

Pamatuji si na svou první myšlenku: To už je smrt? To je tedy ten onen svět? Ani tak málo jsem nevěděla, zda vůbec žiju. Pohnula jsem očima. Prázdno, žádný stín ani obrys. Nepatrně jsem hýbla hlavou. Nebolelo to. Pak jsem pomalu otočila tělem a konečně pochopila svou polohu v prostoru. Ležela jsem na boku skrčená do klubka. Najednou mnou projel jakýsi nepříjemný pocit. Šlo to od nohou. Voda. Ležím ve vodě!

Z citové beztíže mě vytrhl prudký zimniční třes. Až po pás jsem plavala ve studené kaluži, tělem jsem ležela v mírném svahu. Ne, tohle není smrt. To je průser. V hlavě mi tepalo rychle a bolestně. Ještě pořád jsem si nemohla na nic vzpomenout. Následovaly trhané pohyby, které mi po částech vracely vědomí. Spacák. Jsem tu sama. Zavadění o tyč a shrnutá plachta. Všechno mokré. Stan. Ale proč tu nikdo není? Kam všichni zmizeli? A kdo by tu vlastně měl být?

A pak mě to udeřilo. Zlom nevědomí a vědomí, návrat k paměti. Bouřka. To včerejší šílené běsnění, které drtilo skály nad mojí hlavou. Přežila jsem. Bouřka! Do háje! Vrátí se. Musím odsud vypadnout. Byla jsem příliš otupělá na to, abych se sebrala a rychle zmizela. Dosud jsem měla v hlavě vír zmatku a hluku. Světlo, blesklo mi, potřebuji světlo. Ale kde ho teď...

Probudila jsem se v údolí Vallibierna uprostřed Pyrenejí, ve skalním kotli vysoko nad jezery. Nade mnou už nebylo nic než hradba z holého kamení, která uzavírala obří horský masiv. Právě ta způsobila, že bouřka, která v noci přišla, se zastavila o kotel a nepřeklenula štíty směrem dál a pryč. Zasekla se, obestřela můj ubohý stanový tábor a zuřila kolem mě hodiny a hodiny, dokud se nevyčerpala. Přežila jsem noc v epicentru bouřkového mraku. Byla bych přísahala, že tohle je můj konec.

Zůstala jsem sama. Kamil, který tu měl být se mnou, šel dál. Zachránil se. Já zůstala, když jsem si ve slabosti myslela, že už nemůžu pokračovat. Mýlila jsem se. Ještě stokrát jsem mohla. Ale to mi došlo, až když se mi smrt dívala do očí. Konečně jsem pochopila, že v horách, stejně jako v celém životě, je každý člověk sám za sebe.

Z místa, kde jsem právě ždímala všechny své věci, to bylo zhruba stejně daleko k Atlantiku jako ke Středozemnímu moři. Bylo mi dvacet šest let a stála jsem na předělu. Můj otec ležel ochrnutý v nemocnici, všechny mé vztahy ztroskotaly, měla jsem se vdát a nevdala. Zradili mě všichni, na kterých mi v životě záleželo, a ty, kterým záleželo na mně, jsem zradila já. Celý svůj život jsem obětovala práci, abych se dostala na profesní vrchol, a nyní bylo na čase si připustit, že jsem ho již navždy minula. Nic mi nevyšlo, nikam jsem se nedostala, nic jsem neznamenala.

Měla jsem za sebou polovinu cesty Haute Route des Pyrenées, nejtěžšího treku v Evropě. Poprvé jsem o něm slyšela z vyprávění mé bývalé lásky tři roky předtím, než jsem vylévala vodu ze spacáku. Byl to svobodný volnomyšlenkář obestřený vzrušujícím dobrodružstvím a já ráda poslouchala jeho bláznivé příběhy. Mluvíval často o přechodu Alp, který podnikl, o výstupech na čtyřtisícovky a dalších svých riskantních počinech, a zdálo se, že adrenalin je s ním přirozeným způsobem spjat. Když však mluvil o bájné cestě napříč Pyrenejemi, byl náhle pln zvláštního obdivu a mhouřil oči v zastřeném výrazu, který mu neobyčejně slušel. Nikdy tu cestu nepodnikl, jen o ní snil. Říkal, že na něco tak velkolepého si sám netroufá a že snad jednou potká někoho, s kým by do toho šel. Přesto mě ta informace tehdy nezasáhla. Jít osm set kilometrů nejtěžší cestou napříč komplikovanými horami jsem považovala za disciplínu absurdně fantastickou. Byla jsem městská holka s autem a spoustou módního oblečení a o horách jsem věděla akorát to, že jsou hezké na obrázku. Víc jsem si o tom nemyslela, než že je to přitažlivá pohádka. Ale čím víc se mi život hroutil, čím víc jsem podléhala frustraci z nenaplněných očekávání, tím častěji jsem myšlenkami utíkala ke zvláštním fantaziím o dalekých cestách a strastiplných očistných misích. Toužila jsem po jakémsi vykoupení a ztrácela se ve svých složitých pocitech, kterým jsem sama nerozuměla. Východiskem ze všeho vnitřního zmatku se mi stále zřetelněji jevila Cesta. Jít dlouho a daleko. Podléhala jsem romantickým představám, jejichž kulisou bývaly odlehlé krajiny a nedozírné dálky, a nacházela v těch obrazech pocit úlevy, který mě blažil. Bylo mi třeba činu, ohromujícího, a přesto v jádru intimního, který by mi pomohl srovnat hlavu, opustit staré a otevřít se novému. Cítila jsem se ztracená v temnotě a toužila vyjít na světlo. A čím méně jsem se sama v sobě vyznala, tím jasněji jsem věděla, že musím udělat jedno: jít!

V den odjezdu jsem si ve svém podnájmu v Plzni sbalila věci, ty věci, které jsem nyní potmě sbírala zmáchané a napůl zničené, a všechny je nacpala do jediného batohu. Celý můj život příštích týdnů měl nyní váhu dvaceti kilo a mně se to zdálo příliš. Pak jsem objala svou novou lásku, dosud příliš čerstvou na to, abych propadala beznadějným iluzím, které jsou nezbytnou součástí zamilovanosti, a slíbila, že se vrátím ve zdraví a milující.

Ten muž je dnes mým manželem. Přesto myslím, že jsem svůj slib tehdy nemyslela tak docela vážně. Opouštěla jsem ho, abych odjela do hor na čtyřicet dní s jiným, úplně cizím mužem, a to celé proto – a to jsem si nechtěla za žádnou cenu přiznat – že jsem svým hrdinským činem chtěla oslnit muže třetího, mého navždy ztraceného dobrodruha. Nic nedávalo smysl. Bylo to celé úplně na hlavu.

Když jsem se celá mokrá a promrzlá vydala znovu na cestu, byla ještě tma. Nad mojí hlavou zářilo enziánově modré, dosud noční nebe, dralo se skrz potrhané mraky a dávalo na vědomí, že bouřka už nepřijde. Daleko za skalnatou hradbou světlala obloha předzvěstí rozbřesku. Svítat mělo začít za půl hodiny.

Stoupala jsem po ostrém kamení vzhůru do sedla, hladová a nevyspalá, ale přesto myšlenkově svěží. Srdce mi bouchalo o hruď, rezonovalo dozvukem nejšílenějšího strachu, jaký jsem kdy poznala. Hlavou mi blýskaly fragmenty vzpomínek. Obraz mostu nad železnicí, vítr projíždějících vlaků. Hra na lhostejnost a nezávazné zahrávání s vážnými otázkami. Najednou mi to přišlo neskutečně vzdálené, jako by se to ani neudálo. Nikdy se mi nechtělo tak mocně žít jako teď.

Noc skomírala v posledním dechu, z blednoucího nebe visely potrhané chuchvalce černých mraků a jeden z nich se zaskvěl zářivým nachem nedočkavého rána. Vrchol byl již na dosah. Do hlavy mi stoupala nová energie, síla, již jsem měla pevně ve své vůli. Dýchala jsem prudce s očima široce otevřenýma. Ještě pořád jsem napůl chvátala běsem, ale už nebylo pochyb. Přežila jsem. Bylo to znamení. Postupně jsem začínala chápat, že ta bouřka se musela stát. Už dlouho muselo přijít něco, co mi otevře oči. Příliš jsem se utápěla v slzách starých křivd a neúspěchů, dívala se zpět a zapomínala, že přede mnou je obzor. Lpěla jsem na nesmyslných hodnotách a unikala mi podstata všeho: jak vzácný je život ve své prosté podobě. Když jsem se před pár týdny vydávala do hor, bylo to proto, že jsem chtěla něco dokázat. Být konečně někým. Cesta mě však zbavila identity a učinila mě nikým. Až teprve v čiré bezejmennosti jsem pochopila, jak málo záleželo na důvodech, které mě k Cestě přiměly. Když jsem konečně stanula v sedle, spatřila jsem výjev nevýslovně krásný. Vycházelo slunce, jasné a zářivé, a mně to přišlo jako zázrak. Každý den nade mnou vycházelo slunce, ale já ho neviděla. Musela jsem svůj život zahodit, abych znovu našla jeho cenu.

Stála jsem v sedle tak úzkém, že jsem se na něj téměř mohla posadit obkročmo jako na koně. Ohlédla jsem se zpět přes Vallibiernské údolí směrem na západ k Atlantiku, odkud jsem vyšla. Obzor byl temný a známý. Pak jsem se zahleděla směrem k východu přes zlatem zalité hory do největší dálky, jakou bylo možno z mého místa spatřit. Tam někde bylo Středozemní moře. Vedl k němu ještě dlouhý a strastiplný pochod. Mohlo se stát úplně cokoli a mně bylo jasné, že se také cokoli stane. Ale kdesi v hloubi duše jsem věděla, že teď už do cíle dojdu. Nezlomím se a nevzdám to. Získala jsem pevnou víru ve vlastní sílu.

Bylo ráno a já poznala, že tohle je ten okamžik, na který jsem čekala. Vyšla jsem na světlo.

Chtěla jsem ještě dlouho setrvat v nastalém okamžení, ale uvnitř mě hnalo to, co jsem nyní musela neodkladně udělat. Dohnat Kamila a zachránit náš společný příběh. Právě on měl velký podíl na tom, kde jsem právě stála. Bez ohledu na to, že mě tu zanechal svému osudu, museli jsme dostát slibu, který jsme si na počátku dali. Dojít to spolu.

Podívala jsem se na magicky zářící kotouč, který stoupal nad ostří skalnatých štítů. Vděčná a dojatá jsem se potichu pomodlila a vyslovila přísahu, již jsem se zavázala nikomu neříct. Pak jsem se naposledy rozhlédla, abych si zapamatovala místo, kde jsem se podruhé narodila. Hory přede mnou, hory za mnou. Zlom světla a smyslu všeho. Bylo to rozhraní, kde se navždy obrátil důvod, proč jdu. Až doteď jsem utíkala. Odteď se vracím.

Nový začátek

Plzeň, listopad 2015

Oblohu pokrývala šedivá dešťová sloha. Byla dokonale jednolitá a nekonečná, sypalo se z ní ostré ledové mžení. Rychlík zastavil a na nástupišti se srotil dav, postupoval společným tempem směrem k eskalátorům, jen já se vlekla kdesi na jeho chvostu. Na zádech jsem nesla krosnu s knížkami a housle, v rukou dvě igelitky hadrů a pod paží peřinu. To bylo všechno, co mi zůstalo. Narovnala jsem se pod tíhou svých věcí, zvedla hlavu a přečetla velký nápis: Plzeň – hlavní nádraží. Skoro se mi zachtělo rozbrečet. Bože. Co tady budu dělat?

Pořád jsem se chlácholila jakýmsi klamným přesvědčením, že je to jen na nějaký čas, než dám věci do pořádku, než najdu způsob, jak pokračovat. Chtěla jsem věřit, že jsem sem přijela na delší výlet, z něhož se vrátím za půl roku či za rok. Ale když jsem stanula na peróně ověšená vším, co ještě dělalo můj život movitým, pomalu mi docházelo, že tohle není přestupná stanice, ale konečná. Stála jsem sama uprostřed cizího města a nebyla nikým. Ne, tohle není výlet. Tohle je věčnost. Nelítostná a trvalá definitiva, o níž bylo již dávno rozhodnuto. Zmocňovala se mě tíseň. Cítila jsem se poražená a opuštěná. Mrholilo hustě a vytrvale, drobounké krůpěje se zachytávaly ve vlasech flaušového kabátu a perlily se jako slzy, které mi kanuly z očí. Vzpomněla jsem si, že se mám dostavit pro klíče od služební ubytovny a přihlásit se k nástupu do zaměstnání.

Vyšla jsem z nádraží.

Ulice byly zastřeny popelavým závojem deště a splínu. Rozhlédla jsem se po velké křižovatce pokryté souvislou vrstvou kalné břečky, v níž se ředila záře reflektorů aut. Matně jsem si vybavovala, že cesta do mé nové práce vede dlouhou rovnou třídou a pak kamsi doprava. Zamířila jsem tím směrem. Kdybych zvedla hlavu, viděla bych výstavní činžovní domy s nabíranými štuky a secesními malbami, krásné a hrdé město, které si jednoho dne zamiluji. Ale já šla shrbená a s hlavou sklopenou, a tak jsem viděla jen zčernalé dešťové stružky tekoucí podél patníků do kanálů. Tak tohle je tedy začátek mého nového života, myslela jsem si. Vždycky jsem si představovala, že to bude více vzrušující.

Ve vietnamské večerce jsem koupila láhev vína pro své nové kolegy. Při placení mi pohlédla do očí vzpomínka. Jeho usměvavá fotka v mé peněžence. Bylo třeba se jí zbavit. Zamířila jsem z večerky k Wilsonově mostu a stoupla si do vyhlídkového balkonu v jeho středu. Hladina řeky byla jako jehelníček. Vytáhla jsem fotku, někdejší ikonu mé zhrzenosti, a dočista obyčejně ji roztrhla. Žádná emoce. Úplně snadné. A malé útržky vířily vzduchem, snášely se na řeku, a já se dívala za nimi, dokud nesplynuly s vodní hladinou jako déšť, který na ně padal. Tak skončil poslední hmotný artefakt mé velké lásky.

Na ulice se dál snášelo pichlavé mžení a nekonečné mračno zůstávalo rozlezlé po celé obloze bez hnutí. Z pohledu vesmíru se nezměnilo vůbec nic. Z pohledu mého právě teď začal nový život.

Přišel klid. Uzavřela jsem se do sebe a izolovala se od lidí. Čas jako by zpomalil, míjely celé týdny, plynule, volně a nevzrušeně. Stáhla jsem se do ústraní a ponořila se do své práce. Divoký spád posledních let mě unavil. Dávno jsem nestála o rozruch, moje někdejší bouřlivá činorodost mi byla cizí. Jediné, po čem jsem toužila, byly pravidelnost a stereotyp, dny, které se podobají jeden druhému.

Nastoupila jsem do orchestru v městském divadle a dostala přidělený pokoj v zaměstnanecké ubytovně. Byl to studený přízemní krcálek, do nějž se sotva vešlo rozkládací kanape, skříň, stůl a jedna židle. Ale neměla jsem pocit, že bych potřebovala víc. Strohý pořádek a minimum věcí, které mě obklopovaly, byly odrazem prostoty v mém nitru, které nyní zaujímala jen služební povinnost a samostudium. Právě ona jednoduchost mě naplňovala slastným dojmem poustevnictví. Byla v tom zvláštní rozkoš, jakou člověku přináší nuznost v přiměřené míře, ne tak velké, aby strádal, a přitom dostatečné na to, aby již zaostával za střední třídou. Po sedmi letech honby za penězi a nepřetržitých obav ze ztráty finanční soběstačnosti jsem to dotáhla až na podnájem na ubytovně a všehovšudy čtyři tašky s bezcennými krámy. A přímo nevýslovně mě těšilo, jak snadno mi bylo zbýt se všeho, na čem jsem ještě donedávna tak lpěla. Dospěla jsem k přesvědčení, že není zdrávo mít mnoho věcí. Každé vlastnictví člověka jen nesmírně tíží.

Sedla jsem si na kanape a zaposlouchala se, jak se venku pokojně snáší sníh na zmrzlou zem. Když člověk dojde úplného vnitřního klidu, může slyšet, jak sněží. Vnímala jsem svátost toho okamžiku a bylo mi teskno, neboť jsem si připadala osamělá. Okno mého pokoje vyhlíželo do ulice, bylo možné pozorovat hlavy chodců zachumlané do širokých límců kabátů. Sledovala jsem nehnutě tanec vloček a měla přitom pocit, jako by sníh padal i na moji duši. Cítila jsem, jak se můj život čistí a hojí. Už nebylo zmatků. Byl jen klid a všeobjímající ticho.

Toho dne uplynuly dva měsíce od chvíle, kdy jsem spolkla poslední prášek antidepresiv.

Zpočátku mi nárazové užívání léků pomáhalo zmírnit dopady osobní krize. V reakci na neustálé řešení existenčních problémů mě začal trápit třes rukou provázený návaly a úzkostmi, což mi vadilo při práci. Hrála jsem tehdy první housle v Národním divadle a rozklepané ruce mi byly silně na obtíž. Svěřila jsem se se svými problémy pár blízkým kolegům, kteří si rovněž prožili svá vratká období. Ti mě vyslechli a stanovili několik jakýchsi pravděpodobných diagnóz, které se co nejblíže podobaly jejich vlastní deviaci. Když jde o psychické poruchy, jsou umělci vděčným sborníkem zkušeností.

Představa psychoterapie mě přímo děsila. Viděla jsem se, jak ležím v koženkovém křesle a se zrakem upřeným do stropu brečím, že jsem měla špatné dětství, a bla bla, přičemž moje vzlyky poslouchá nějaký cizí chlap a znuděně si dělá poznámky. Tušila jsem, že o tom mám zkreslené představy. Ale stejně jsem se klinickým sezením chtěla vyhnout. Nestála jsem o to mít papíry na hlavu.

Předně jsem se styděla za to, že jsem jaksi labilní a přestávám své potíže zvládat. Není lehké, má-li člověk přiznat sám sobě, že je blázen. O to těžší je přiznat se k tomu před druhými. A pak jsem také musela připustit, že za většinu svých problémů si vlastně můžu sama. Ještě dlouho jsem se snažila své úzkostné stavy kočírovat. Pak však přišel zlom a já na to přestala stačit.

Abych se vyhnula lékaři, přijala jsem diagnózu svých kolegů za vlastní. Jakmile jsem se svým důvěrníkům vyzpovídala, byla jsem zasvěcena do jejich tichého spolku psycho-spiklenců, což mi otevřelo přístup k pokoutnímu získávání antidepresiv. Blázni drží spolu.

Úleva se dostavila ihned. Stačilo spolknout půlku tablety a úzkosti zmizely. Místo nich mě zalila blažená otupělost, sladká únava provázená příjemnou tíhou svalů. Nedalo se v tom stavu dělat vcelku nic než spát nebo jen tak ležet a bezmyšlenkovitě zírat do stropu. Ale i to bylo nesmírně uvolňující. Když už jsem nedokázala zkrotit vír událostí kolem sebe, alespoň jsem byla schopna vyvolat pocit, že je mi to všechno jedno.

Začal se blížit konkurz. Léta jsem čekala, až můj zaměstnavatel uvolní pracovní pozici, abych se mohla přihlásit k výběrovému řízení a stát se rovnocenným členem Orchestru Národního divadla. Šest let jsem zde byla zaměstnaná jako výpomoc za mateřské dovolené a nemocenské a nic na světě jsem si nepřála tolik jako dostat se sem na trvalo. Absolutně jsem se k tomu upnula. Celý můj život závisel na tom, jestli to místo dostanu nebo ne. Alespoň jsem si to myslela.

Čtvrt roku jsem velmi intenzivně cvičila. Drtila jsem etudy, capriccia, koncerty, stupnice, orchestrální party. Konkurzy do pražských orchestrů jsou velmi tvrdé a konkurence velká. Na jedno místo se přihlásí desítky skvělých hráčů. Ale nebyl to jen poslední čtvrtrok strávený za notovým pultem. Byla to řada předešlých let, jež vyplňovalo dřivé cvičení a vrcholná praxe. Osm hodin denně aktivního hraní, mnohdy i dvanáct. Mnohaletý nepřetržitý zápřah, desítky nastudovaných oper a baletů, měsíce přecházení zánětů šlach a chronických bolestí. V souhrnu toho všeho byl konkurz vlastně jen krátkou a rychlou epizodou s fatálními následky.

Bylo mi jasné, že nemůžu přijít ke konkurzu nadopovaná antidepresivy. Zároveň u mě ale stále přetrvávaly panické stavy. Kombinace dvou léků protichůdných účinků mi nedělala dobře. Řešila jsem to nepravidelným užíváním těch či oněch léků a jejich občasným vysazováním, čímž se moje výkyvy ještě více prohlubovaly. Konzilium psychopatů složené z mých kolegů mi po hloubavé poradě předepsalo novou medicínu. Léky omezující nadměrnou činnost srdce. Byl to dryák. Ale až na to, že se mi nedokrvovaly ruce, se s tím dalo hrát celkem dobře.

Ke konkurzu se přihlásilo asi třicet účastníků. Podařilo se mi dostat se do druhého, závěrečného kola. Když jsem však měla předstoupit před komisi podruhé, celé to na mě dolehlo. Stres, odpovědnost, tíha očekávání, které do mě bylo vkládáno jakožto do dlouholetého zaměstnance. Ty ten konkurz musíš vyhrát, říkali mi. Chodili mě poslouchat, když jsem cvičila, a plácali mě po ramenou. Dobře hraješ. Málo platné, když jsem měla už rok nervy v kýblu.

Celé dopoledne jsem byla klidná a měla své nervy pod kontrolou. Ale když se schylovalo k výkonu, srdce se mi rozbušilo jako zvon. Bylo to k nesnesení. Hlava se mi rozpínala, stěny lebky rezonovaly ostrými tepy. Nohy ztěžkly a ruce zeslábly. Klátila mě závrať až téměř k mdlobě a oči se tměly kalnými mžitkami. Dech se mi úžil, všechno kolem bylo jaksi vzdálené, nepodobné obrazu skutečného světa. Přitom to nebyla ani tolik panika z konkurzu samotného, ale jakýsi anticipační záchvat. Strach, že budu mít zase strach. Tak moc jsem se obávala vlastních projevů nevyrovnanosti, až jsem si je přivodila.

Když jsem po paměti sahala po platíčku s bílými tabletami, téměř jsem neviděla na ruce, jak mě tlak v očích oslepoval. Švihem jsem zaklonila hlavu a spolkla osvědčený umrtvovák. Zafungoval skvěle. Srdce se mi skoro zastavilo. Krom toho mi ruce zledovatěly až po předloktí a orosila jsem se mazlavým studeným potem.

Nevím už přesně, jak jsem hrála. Celý můj přednes proběhl v jakémsi kómatu. Myslím ale, že jsem zahrála výborně. Já byla v podstatě na paranoidní stavy zvyklá, denně jsem s nimi chodila do práce. Přesto jsem nevyhrála. Stáli proti mně lepší hráči, než jsem byla sama. Umístila jsem se těsně pod posledním člověkem, kterého ještě vzali. To bylo mou největší slabinou. Vždycky jsem byla dobrá. Ale nikdy ne nejlepší. Vlastně jsem to tak trochu čekala. Toho dne jsem stála před orchestrálním konkurzem již poosmé. Už dávno jsem uměla prohrávat. Padnout a vstát, znovu a znovu. Sebrat své ostatky a poskládat ze sebe člověka. Nikdy se nevzdat. Proces, který jsem ovládala již téměř dokonale. Přesto však ve mně po každé prohře zůstala velká jizva. Jako bych při sbírání svých rozsypaných dílků vždy nějaký nenávratně ztratila, a tak mi postupně ubývalo sil na další a další sebevzkříšení.

Toho dne jsem ze sebe ztratila dosud největší část.

Vstala jsem, abych zatopila, když mi najednou zazvonil telefon. Lekla jsem se. Od doby, co jsem odešla z Prahy, můj telefon zmlknul. Snad někdo z práce, napadlo mě. Na displeji však překvapivě svítilo jméno mého bratra. Nikdy mi nevolá. Nemluvíme spolu zrovna často.

Ahoj! pozdravila jsem ho bodře, abych na sobě nedala znát překvapení. Ještě než jsem se stihla obligátně zeptat jak se má, přerušil mě:

Nevíš, co je s otcem?

Můj bratr se nikdy nezdržuje zbytečnými řečmi. Vždy jde rovnou k věci.

Nevím, co by s ním mělo být?

Nezvedá mi telefon. Už dva dny se mu snažím dovolat. Kdys mu volala naposled?

Hrklo ve mně. Tento druh hovoru jsme spolu vedli už jednou, před osmi lety. Náš otec tehdy ležel doma na zemi v mrákotách s akutní mozkovou mrtvicí.

Naposled… snažila jsem se rozpomenout. Asi jsem mu nevolala od té doby, co jsme spolu byli všichni na Vánoce.

Podívala jsem se do kalendáře. Bylo třetího ledna.

Takže mu od Vánoc nikdo nezavolal?

Chvíli ticho.

Tak co budeme dělat? zeptal se bratr.

Hmm… zkusím mu zavolat.

Chtěla jsem oddálit rozhodnutí jet ihned za ním. Vůbec se mi nehodilo jet teď na Moravu, měla jsem hrát večer představení v divadle.

A když to nezvedne?

V mysli se mi otevíraly všechny možné scénáře, co by to mohlo znamenat, a všechny byly děsivé.

Tak pojedeme hned za ním, řekla jsem. Jdu mu zavolat.

Položila jsem hovor a vytočila otcovo číslo. Telefon vyzváněl. A vyzváněl. Zvedni to, táto, prosila jsem v duchu, abych se nemusela omlouvat narychlo z práce. Byly by z toho jen potíže. Ale nikdo to nezvedal. Dostala jsem strach. Třeba jen spí. Nebo někde zapomněl telefon. Obratem jsem zavolala bratrovi.

Tak co? vyzvídal ihned.

Nic.

Takže jedem?

Jedem.

Kdy můžeš přijet?

Podívala jsem se na hodiny. Vlak jel za třicet minut.

Za dvě hodiny bys mě mohl vyzvednout v Praze na Hlaváku. Ale klidně bys mohl jet autem napřed a já bych dojela vlakem až tam, navrhla jsem, abychom zkrátili čekání.

Nepojedu tam sám, řekl bratr rozhodně.

Věděla jsem, že se stejně jako já bojí. Co kdyby otec byl… hrůza pomyslet... ale co kdyby...

Pak by u toho nikdo z nás nechtěl být sám.

Vyzvednu tě na nádraží za dvě hodiny, řekl a zavěsil.

Ticho.

Sevřelo se mi srdce.

Ve vzduchu jako by visela tíživá předzvěst něčeho zlého. Ještě chvíli jsem stála v zamyšlení u okna a zírala na sněhem scelenou zem. Chumelilo hustě a vytrvale. Pak jsem sebou trhla, rychle na sebe naházela oblečení a vyběhla do bílé tmy.

Inzerát

Praha, 2015

Hledá se společník na trek!

Trasa: přechod Pyrenejí – Haute Route des Pyrenées (HRP)

Délka: 850 km

Čas: 6–7 týdnů

Termín: červenec – srpen 2016

Odhadovaný rozpočet: zhruba 1000 euro

Jedná se o jeden z nejtěžších dálkových treků v Evropě. Je nutné být fyzicky zdatný, zdravý, mít zkušenosti z dlouhých horských túr a být zvyklý na těžký náklad na zádech.

V případě zájmu mě kontaktujte.

Markéta

Přečetla jsem si svůj text a zdál se mi příliš krátký. S upřímností jsem musela přiznat, že bych na takový inzerát nikdy neodpověděla. Jenže co připsat? Snad něco o treku, zajímavosti, památky, jména dílčích pohoří nebo nějakou motivační větu? Problém byl v tom, že jsem o cestě nevěděla skoro nic. Strohý výčet vlastně vyčerpal všechny mé znalosti: že je to dlouhé, těžké a v Pyrenejích.

Snažila jsem se vymyslet nějakou záchrannou formuli, která by v čtenáři vzbudila zájem. Kouzelné slůvko podněcující zvědavost.

Životní cesta, napadlo mě. Ale přišlo mi to na inzerát příliš patetické.

Krásná cesta. Příliš obyčejné.

Dobrodružná výprava. Nesmysl, není to putování po stopách Incké říše.

Expedice do divočiny. To už vůbec, není to prales v Amazonii.

Pouť. Taky ne, cíl není motivován náboženstvím.

Vytáhla jsem z šuplete malou tlustou knížku s obrázkem zasněžených horských štítů a začala v ní listovat. Byl to turistický průvodce na přechod Pyrenejí. Začetla jsem se do prvních kapitol s cílem najít v nich vhodná motivační slova.

Jít dlouho a daleko může mít mnoho podob, jež určuje řada faktorů: cíl a hlavní myšlenka cesty, oblast, složitost terénu, množství existujících podkladů, přítomnost turistického značení, frekvence návštěvníků a jejich společné naladění. Podle toho lze cestu charakterizovat různými slovy, která vystihují její podstatu. Přechod Pyrenejí po nejobtížnější a nejméně chozené dálkové stezce není v pravém slova smyslu výletem, pochodem, výpravou, expedicí, poutí ani sportovním výkonem, i když má s každým z těchto slov mnoho společného. Pro parametry výletu je tento způsob cesty příliš dlouhý a náročný, na pochod je málo organizovaný, nepodobá se dobyvatelským výpravám zdolávajícím vrcholky ledovců, pro cíle expedice je málo objevný, na jeho konci není žádný boží chrám jako v Santiagu de Compostela. A sport je příliš úzce spjat se soutěžením, což není smyslem čtyřicet dní dlouhého pochodu přes hory. Nejlépe přechod Pyrenejí vystihuje slovo trek, které jsem do inzerátu použila.

Jak ale vystihnout středovou pyrenejskou hřebenovku ještě věrněji a sugestivněji?

Obracela jsem rychle stránky a jen tak ledabyle očima projížděla články úvodu, neboť mě čtení ve skutečnosti zdržovalo. Pohled se mi zastavil na slově výzva. Ihned se mi zalíbilo. Ano, to je ta správná definice HRP treku. Osobní výzva. Posunout hranice vlastních možností trpělivým a pomalým postupem směrem k vyznačenému cíli. Skrze vytrvalost a vnitřní kázeň dospět k duševní očistě, avšak bez nutnosti spojení s Bohem. Částečnou odlukou od společnosti dosáhnout vlastní nezávislosti a pocitu svobody. Na okamžik jsem se zamyslela a připsala dvě věty:

Trasa Haute Route des Pyrenées je mimořádně obtížná, ale také neobyčejně krásná. Především je však velkou osobní výzvou.

Zdálo se, že mě už nic lepšího nenapadne. Ani doplnění dvou vět nezměnilo mé přesvědčení, že bych na takový inzerát nikdy neodpověděla. Znovu jsem si po sobě text přečetla a umístila ho na několik internetových stránek sdružujících cestovatele, kteří hledají společnost.

A pak jsem čekala.

Když jsme s bratrem vstoupili do otcova bytu, bylo rozsvíceno, ač bylo časné odpoledne. Je zle, napadlo nás ihned. Vešli jsme do předsíně. Skrz prosklené kuchyňské dveře proudilo světlo zářivky. Stáli jsme na chodbě, dívali se do osvětlené skleněné tabule a báli se vejít dovnitř.

Táto? promluvil bratr. Táto, jsi doma?

Bylo ticho. Bratr se odvážil a strčil do kliky. Dveře se odrazily od něčeho, co jim bránilo v otevření. Druhý, tvrdší pokus vyvolal dutý náraz. Bratr se opřel ramenem do dveří. Ozvalo se zasténání. Otec žije!

Táto! vykřikl někdo z nás. Táto, řekni něco!

Otec ležel na prahu a nedalo se vejít dovnitř. Nebylo jasné, která část jeho těla dveře zaklínila. Snažili jsme se ho silou odstrčit, ale každý pokus vyvolal bolestivé zaúpění. Podle dutosti nárazu a blízkosti hlasu, který k nám doléhal, se dalo soudit, že mu dveřmi narážíme do hlavy. Dalo se otevřít sotva na dvacet centimetrů, avšak prostor vedle futer zaplňovala lednice. Co s tím?

Nabízelo se rozbít skleněnou výplň, ale to by mohlo otce pořezat v obličeji. Vysadit křídlo z pantů bylo možné jen z druhé strany. Otec ležel bezvládně na zemi pouhých pár centimetrů od nás a my nebyli schopni mu pomoci.

Táto, slyšíš mě? ptal se bratr, aby zjistil, jak moc nás vnímá. Ozvalo se zasténání. Vyložili jsme si to jako ano.

Táto, co máš u dveří? Hlavu?

Opět slabý sten.

A máš pode dveřmi ruku?

Otec ztěžka funěl, mlčel. Bylo zřejmé, že vnímá, ale moc nerozumí. Čekání na sanitu bylo nekonečné. Venku se sypal sníh jak peří z roztržené duchny, vršil se na bílých závějích, jež pokrývaly silnice a prodlužovaly čekání umírajících na pomoc. Napadlo mě, že kdyby se mi podařilo protáhnout se těsnou škvírou ve dveřích vzhůru, mohla bych vylézt na lednici, seskočit do kuchyně a odvalit otce od prahu. Stoupla jsem na kliku a natáhla se podél veřejí. S výdechem a největším úsilím jsem se provlékla otvorem, o němž bych byla ochotna přísahat, že jím neprojde ani dítě, a vyšplhala na lednici. Spatřila jsem otce. Ležel nahý na zemi, hlavou u dveří, v kaluži všeho, co jsem nechtěla pojmenovávat. Pohled na něj mnou otřásl. Musel tam ležet několik dní. Seskočila jsem dolů, chytila otce za nohy a odtáhla ho ode dveří.

Táto! Padla jsem na kolena a objala ho kolem ramen.

Táto, slyšíš mě? Já jsem tvá dcera Markéta… Je tu i brácha… Přijeli jsme za tebou…

Bratr vešel do dveří, zůstal však stát na zápraží. Zdrcen mlčel.

Přitiskla jsem otce vší silou k sobě. Byl studený, ale žil.

Táto, mám tě ráda! volala jsem na něj klečíc v kalné louži. Nevěděla jsem, jestli mě ještě slyší, ani jestli mě poznává. Z očí se mi řinuly slzy, vzlykala jsem žalostně a neutišitelně. Ze všeho nejvíc mi bylo líto, že jsem mu to neřekla dřív.

Přijela sanitka.

Od zveřejnění mého inzerátu uplynulo několik dní. Pár lidí se skutečně ozvalo, ale vážný zájemce o společníka mezi nimi nebyl. Zato jsem obdržela desítky zpráv od cestovatelů-teoretiků a znuděných diskutérů. Podle charakteru sdělení se daly jejich osobnosti rozdělit do několika skupin.

Zástupci z řad hypotetiků mi důležitě oznamovali, jak rádi by jeli, ale nemohou, protože by je nepustil zaměstnavatel či manželka.

Další skupinou byli poradci. Měli hromadu připomínek a všechno by udělali líp než já.

Na co 1000 eur, když stačí 150? To já když jel jednou stopem do Španělska…

Sedm týdnů? Zbytečně moc. Když denně ujdeš 40 kilometrů, tak to dáš za tři týdny…

Proč těžký batoh? U nás najdeš ultralehké trekové vybavení za super ceny. Stačí kliknout na www…

A proč chceš jet do Pyrenejí? Proč nejedeš radši do Alp…

Třetím typem diskutujících byli příslušníci z řad lustrační policie: vygooglili můj profil na facebooku, zaměstnavatele, telefon, místo bydliště, IP adresu počítače, IČO a vůbec všechno, co nutně potřebovali vědět, aby mi mohli oznámit, že by stejně na takovou cestu nikdy nejeli. Zahrnuli mě nesouvisejícími osobními otázkami a rozvíjeli oplzlé asociace.

Páni, houslistka na treku! A jak to jako v horách děláš s cvičením na housle??

Máš pěknou maminku. Když půjdu, seznámíš mě? Hihi!

Úplně tě vidím v tom lese hrát nahou(…sle). Hahahahaha!

Část lustrační policie se radikalizovala do podskupiny baliči.

Hledám dívku, jako jsi ty, na vážnou známost. Máme toho tolik společného! Lásku k přírodě, k hudbě…

A nechceš jet radši na romantický výlet? Co bys řekla večerním procházkám po pláži…

Nechceš o víkendu přijet ke mně na chatu?

Čím delší byl seznam odpovědí, tím více se mi odhalovala míra mé naivity, když jsem si myslela, že bych touto formou skutečně mohla potkat někoho seriózního. Najít spolehlivého parťáka se najednou jevilo stejně utopicky jako vůbec celý přechod Pyrenejí. Každá nová odpověď na moji nabídku byla blbější než všechny předešlé dohromady a já začínala mít hrůzu z představy, že bych skutečně nějakého vážného zájemce našla. Děsilo mě, cože to vlastně chci. Jít přes hory s úplně cizím člověkem! Sebevražda pro pokročilé.

Ale co je větší sebevražda? Spát čtyřicet dní ve stanu s cizím člověkem nebo jít do opuštěných hor sama?

Náš otec ochrnul.

Podle kuchyňského trhacího kalendáře jsme zjistili, že mozková mrtvice ho postihla před dvěma dny, pravděpodobně krátce nato, co ráno vstal, ještě než se oblékl. Po celou tu dobu ležel na studené zemi přízemního bytu a krvácel mu mozek. Ochrnutí zasáhlo celou levou polovinu jeho těla.

Jak to s ním vypadá? ptala jsem se ošetřujícího lékaře, který otce uvedl do umělého spánku.

Je to vážné, odpověděl doktor opisuje přitom ve vzduchu půlkruh otáčecí kolečkovou židlí. Nejdříve musíme zastavit krvácení mozku a snížit horečku. Léčbu také značně komplikuje zánět ledvin. Až tyto problémy pominou, teprve pak můžeme pacienta probudit.

Jeho shrnutí mě vyděsilo. Mrtvice, horečka, zánět ledvin, umělý spánek. Bylo to horší, než jsem si myslela.

A… bude žít?

Doktor neurčitě pokrčil rameny.

Je to vážné, zopakoval. Připravte se na nejhorší.

Nejhorší. Zkoprněla jsem. Doktor se točil na židli, tvářil se blazeovaně a cvakal propiskou. Díval se na mě a nevěděl, co se mnou. Cvak, cvak. Tak už bys mohla jít, četla jsem mu v pohledu.

A když přežije… Co s ním bude pak? ptala jsem se.

Bylo vidět, že tuto otázku čekal, ale ani trochu se mu na ni nechtělo odpovídat.

To zatím nelze přesně říct, ale podle rozsahu postižení…

Zamyslel se. Čekala jsem, co z něj vypadne.

Má nárok na nějaké rehabilitace. Ale těžko říct, jestli to bude mít smysl.

Bude ještě soběstačný?

Doktor se zhoupl na židli a lokty se opřel o područky. Cvak, cvak.

Asi ne.

Hrklo ve mně.

Myslíte, že už nebude nikdy chodit?

Podíval se na mě trochu jako na dítě a trochu jako na hlupáka. Tak já ti to teda holka vysvětlím tak, abys to pochopila.

Váš otec je ochrnutý na celou polovinu těla. Nohou možná ještě trochu hýbat bude, rukou zřejmě ne.

Na chvíli se odmlčel a pak se celou židlí otočil k monitoru s anamnézou úplně jiného pacienta.

Zřejmě bude ležák. Zajistěte si místo v léčebně dlouhodobě nemocných.

Bodlo mě v hrudi tak strašně, že se mi málem podlomila kolena. Jako by mě proklál ostrý nůž.

Vzduch, musím rychle na vzduch.

Ale samozřejmě to ještě mohou změnit rehabilitace, ozvalo se za mými zády už bez mé účasti. Vyběhla jsem ze dveří špitálu.

Venku padal sníh, na bílé závěje dopadala kyselá barva pouličních lamp a mísila se s tmavou barvou noci. Padla jsem do navršené kupy shrnutého sněhu na kraji chodníku. Řvala jsem zuřivě a neutišitelně. Vztek a zoufalství se ve mně míchaly jako ta oranžová a černá na sněhové závěji a dusily mě. Řvala jsem. V hlavě mi běsnil vír. Proud světla skrz dveře kuchyně, lednice, sanita, zánět ledvin, nejhorší, ležák. Umírá člověk a židle se točí. Cvak, cvak. Kurva! Všechno je v hajzlu! Kurva!

Slečno, je vám něco? ozval se hlas nade mnou.

Otevřela jsem oči. Moje dlaň drtila zmrzlou hroudu sněhu.

Ne, nic, strnula jsem. Zvedla se ze závěje a narovnala se.

Člověk mě upřeně sledoval.

Nechcete zavolat pomoc? ptal se hlas.

Oprášila jsem sníh z kabátu a rukávem setřela slzy.

Nic mi není.

Člověk odešel.

Vratkým krokem jsem zamířila k bráně nemocničního areálu.

Předně bylo třeba ujasnit si, koho vlastně hledám.

Už jsem věděla, že nehledám romantického snílka, který si trek představuje jako procházku, ach, luznými hvozdy a květnými luhy, rozervaného schizofrenika hledajícího sama sebe, dobrodružného cestovatele bažícího po kolonizaci dosud nepoznaných barbarských kmenů, hyperaktivního sportovce, sexy baliče, senzacechtivého youtubera, facebookera či instagramového sběrače followerů. Nikoho z nich. Chraň bůh.

A koho tedy? Jaké vlastnosti by měl mít člověk, u nějž je nejvyšší pravděpodobnost, že se na společné dovolené vzájemně nepozabíjíme?

Rozhodně bylo třeba si v tom udělat jasno. Pro lepší systém jsem vzala tužku a papír a rozhodla se sepsat vlastnosti ideálního parťáka na trek.

Jako první jsem na lísteček napsala slovo pokorný. Měla jsem na mysli ve vztahu k horám. Po mnoha svých zběsilých zápasech s živly jsem právě tuto vlastnost považovala za jednu z nejklíčovějších pro přežití v horách. Není lepšího adepta na smrt než hurónského chvástala tvrdícího o sobě, že pokořil horu. Hory se před nikým nekoří. Hory milostivě dovolují lidem, aby na ně směli vstoupit, a když se jim zachce, rozdrtí jak švába třeba i toho největšího pokořitele.

Dalším, co jsem na svůj seznam napsala, bylo má nadhled a nebojí se. Ovšem, pokora je třeba a strach je do jisté míry nutný pro zachování respektu. Ale s přílišnými obavami se člověk daleko nedostane. Pro zdolávání hor se hodí zdravý risk a neustálá ostražitost.

Dále inteligentní a charismatický. Nu co, mám-li s někým jet pod stan na takovou dobu, tak s blbcem to být nemusí, ne? Empatický a chápavý, aby mi rozuměl, vtipný, abych se s ním nenudila, silný, aby unesl stan, a obětavý, aby mi občas pomohl s těžkými věcmi. Zkušený, rozhodně zkušenější než já. Přeci ho nebudu zaškolovat na nejtěžším treku v Evropě. Líbil by se mi člověk, který mě má co naučit, a k tomu musí být jednoznačně lepší než já. Současně se mnou musí být ale trpělivý, protože aby mě někdo hnal tempem, na které nestačím, na to nejsem zvědavá. Racionální, aby řešil problémy s klidnou hlavou, rozvážný, ale současně rozhodný (není to oxymóron?), zdravě sebevědomý, ale ne namyšlený, citlivý, ale ne sentimentální snílek, co si všechno hrozně maluje. Určitě se hodí, aby byl nekuřák, a když bude abstinent jako já, budeme v otázce závislostí alespoň oba zajedno. Samozřejmě musí být schopný a samostatný, aby si uměl sám poradit, fyzicky a psychicky odolný a orientačně zdatný. Musí mít zkrátka po všech stránkách úroveň.

Přečetla jsem si to po sobě a musela sardonicky konstatovat, že najít dokonalého partnera pro život by bylo snazší, než najít parťáka na měsíční dovolenou. Navíc se mi vysmívalo mé nenechavé svědomí, když tvrdilo, že sama nemám ani polovinu vyjmenovaných vlastností, které požaduji po svém cestovatelském protějšku. Schválně jsem se pustila do kroužkování všech superlativ, o nichž jsem jednoznačně mohla tvrdit, že je mám. Označená skončila jen dvě slova: nekuřák a abstinent. Soudě podle toho, že jsem měla vůbec drzost takový seznam vytvořit, se pak dalo uvažovat ještě o zaškrtnutí vlastnosti sebevědomý, ovšem ne v pozitivním kontextu. Víc jsem si doslova ani neškrtla.

Přesto jsem psala dál, už jen proto, abych svou představu ucelila.

Další otázkou bylo, zda by měl být společník mužem či ženou? Na pohlaví mi příliš nezáleželo, věděla jsem, že bych k oběma variantám přistupovala stejně. Na druhou stranu jsem si ale nedokázala příliš představit, že bych našla nějakou ženu, která by mne v síle a vytrvalosti výrazně převyšovala (alespoň jsem si to o sobě myslela). A já chtěla silnějšího tahouna, který mi bude oporou ve chvílích krize. Zní to sobecky, ale každý člověk k sobě hledá druha, za kterého by se mohl občas zavěsit. Toho, na nějž se můžeme spolehnout, že když padneme na hubu, on potáhne společnou karavanu dál. Bude tedy lepší, když to bude muž.

Tím ale přibyl další bod na můj seznam. Vlastně ten úplně nejdůležitější. A sice že nesmí chtít sex. Právě sex by mohl celý projekt zhatit, neboť má zrádnou vlastnost věci komplikovat a dělat obecné dusno. I ten nejlepší projekt se zvrtne, když ho ovládnou přízemní živočišné pudy. Jestli máme cestu dokončit, tak sex je vyloučený.

Na to navázala další zásadní otázka. Měl by být onen muž zadaný či nezadaný? Dalo se předpokládat, že zadaný muž na mě nebude dotírat, avšak mohla by za ním stát nějaká žárlivá přítelkyně manipulující ho v neprospěch našeho společného cíle. Muž zcela prostý závazků by však mohl chtít sex.

Ani jedno z toho jsem nepotřebovala.

Tuto otázku jsem prozatím nechala nevyřešenou a spoléhala na to, že se časem vyřeší sama.

Když polevil prvotní vztek, zachvátily mě výčitky. Najednou mi přišlo líto každého volného času v posledních letech, kdy jsem mohla jet za otcem a neudělala to. Vždy se našlo něco důležitějšího, co bylo upřednostněno před návštěvou stárnoucího rodiče. Tu práce, tady akce s přáteli, víkendový výlet, zase práce. A hle, život nestojí, život plyne. Krátí se den po dni, až je najednou vidět na jeho konec. Otec byl chromý. Dva dny ležel nahý na zemi a nikdo z nás tří jeho dětí se po něm nesháněl. Měli jsme důležitější věci na práci.

Otec přežil kritické tři dny a po vyléčení zánětu ledvin začal s rehabilitacemi. Mému bratrovi se za těžké peníze podařilo dostat ho do špičkového sanatoria. Dojížděla jsem za ním přes celou republiku a zoufale se ho snažila motivovat k životu. Snad jsem si myslela, že ta léta vlažného zájmu mohu tímto dohnat.

Dívej se. Vezmeš tu packu takhle do pravé ruky, uchopila jsem brýle za pravou stranici a přiložila ke rtům. A takhle ji otevřeš. A tu druhou taky. Názorně jsem otci předváděla, jak si má otevřít brýle na čtení pomocí jedné ruky. Neobratně se o to pokoušel, až se mu to na třetí pokus jakž takž podařilo.

No vidíš, jak ti to jde! lhala jsem. Zkusíme spolu otevřít bonbon.

Otec vzal bonbon do zubů, zatáhl, ale ať dělal, co dělal, karamelu se mu vyjmout nedařilo. Chtělo to mnohem soustředěnější motoriku, než jaké byl schopen.

Nevadí. To časem nacvičíš, usmála jsem se na něj, ale bylo v tom příliš přetvářky.

Oči mi sklouzly na nemocniční stolek. Nesnědený oběd, banán, léky v plastovém kalíšku, masážní míček a noviny, které si otec ze zvyku kupoval, ale nemohl přečíst.

Mohla bych tě naučit rozdělat banán jednou rukou.

Ne, už ne, odmítl otec, jsem unavený.

Ale vždyť cvičíme sotva deset minut, namítla jsem.

Ale dneska už ne. Až zase zítra.

Táto, prosím… musíš se víc snažit, prosila jsem.

Snažit, snažit. Já furt jenom slyším, že se musím snažit.

Hlas se mu zlomil.

A proč se mám ještě snažit? Já už to celé jednou zažil. Učit se znovu chodit, mluvit, psát. A teď zase všechno znovu…

Měl pravdu. Tohle byla jeho druhá mrtvice. Z té první kdysi vyvázl dobře. Nikdo z nás si neuměl ani trochu představit, jak moc musí být vyčerpán z opětovného cvičení elementárních pohybů. Ale všichni jsme ho kárali, že je rezignovaný. Bylo mi ho nevýslovně líto.

Já vím táto… chytla jsem ho za ruku a pohladila palcem po hřbetu dlaně. Teprve po chvíli mi došlo, že to necítí, neboť je to levá ruka.

A nemohl by ses snažit alespoň pro mě? Pro bráchu a ségru? My bychom chtěli, abys zase chodil…

Vy byste chtěli, abych chodil, zopakoval. Vy pořád jen chcete…

Zadíval se z okna. Patrně se o něj pokoušely slzy. Nikdy jsem neviděla otce brečet. Došlo mi, jak moc se bojí, že nás zklame. Ze všech utrpení světa si nepřál jen jedno – být ležákem. Jako bývalý horník a voják by raději volil smrt. A najednou byl odkázaný na pomoc druhých. Zůstal viset kdesi na pomezí mezi životem a smrtí a nemohl ani na jednu stranu. Vězeň svého polomrtvého těla, svědek sám sebe.

Táto, mám tě ráda… objala jsem ho kolem ramen a přitiskla se k peřině.

Ta věta… naposledy jsem ji řekla, když jsme ho našli v kuchyni…

A vždycky tě budu mít ráda, dodala jsem.

Musel to znovu slyšet. Chtěla jsem, aby nikdy nepochyboval, že ho budu milovat, i kdyby byl mrzákem. Musel vědět, že se za něj nikdy nebudu stydět.

Táta tě má taky rád, odpověděl zlomeně.

Z očí mi vytryskly dvě slzy. Rychle jsem je osušila do peřiny, aby si jich nevšiml. Teprve když jsem se uklidnila, narovnala jsem se.

Mohla bys mě lechtat ježkem, požádal mě. Měl na mysli relaxační míček s gumovými bodlinami, kterým se přejíždí po kůži postiženého a tím se stimulují necitlivé nervy.

Tak jo.

Vzala jsem ze stolku ježatý balónek a rozválela ho po mrtvé ruce.

Otec usnul.

Vyšla jsem z nemocnice, byla už noc. Celé to na mě dolehlo. Otázka v jeho očích, již jsem odmítala číst. A přesto jsem o ní věděla. Proč musím žít? Znovu se mi vše vybavilo. Zdravotní sestra, nespolupracuje, banán, míček s bodlinami. Vy byste pořád jen chtěli. Sedla jsem si na lavičku.

Co když… Ne, nechci. Pryč s tou myšlenkou! A přesto… Co když jsme mu nejvíc ublížili tím, že jsme ho zachránili?

Ahoj,

postřehl jsem, že hledáš společnost na přechod Pyrenejí. Plánoval jsem jít GR 11, ale nevadilo by mi přetrasovat. Některé dílčí části GR 11 bych ale rád prošel, nevadilo by Ti občas odbočit?

Chodím dost po Alpách, lezu ferraty, šel jsem přechod Korsiky a nějaké treky na Kavkaze. Chodím natěžko, spíš bivakuji, ale rád to střídám se spaním na chatách. Snad by Ti nevadilo, že mám přítelkyni. Kdyžtak se ozvi.

Kuba

Tahle na první pohled rozumná odpověď přišla za několik dní. Projela mnou jako apačský šíp. Okamžitě jsem se k Jakubovi upnula jako k jasnému vítězi výběrového řízení, ačkoli jsem o něm krom toho, co sám napsal, nevěděla zhola nic. To, že bych byla ochotná vyrazit s cizím chlapem klidně okamžitě na měsíc a půl dlouhou dovolenou, ovšem svědčilo především o tom, jak marné hledání společníka bylo. Stačilo mi, že už v horách byl a že je zvyklý na těžkou krosnu. To mi dávalo naději, že by HRP mohl ujít. Jednoznačně pozitivní byla i jeho preference střídavých noclehů. Nebylo mi zapotřebí ani extremistických drsňáků, co pohrdlivě ohrnují nos nad jakýmkoli zázemím, ani ohrožených druhů, kterým hrozí vyhynutí při každém stanování. Dokonce jsem na něm vyhodnotila kladně i to, že jako jeden z mála respondentů nenapsal jedinou hrubku. Tak zoufalé hledání společníka bylo.

Zdaleka nejlepší Jakubovou vlastností se ale zdála skutečnost, že má ženskou. Zadaný chlap po mně nebude nic chtít. Navíc byl ve svém projevu věcný a zjevně se stejným přístupem ke společenství na treku jako já. A to, že sám plánoval přechod Pyrenejí? To bylo prostě znamení.

Celá nadšená jsem mu odpověděla. Slovo dalo slovo a o Velikonocích jsme společně vyrazili do Českého ráje na víkendový trek na zkoušku.

Byla Bílá sobota, zastřený předjarní den. Šli jsme vedle sebe lesem, já a Jakub z inzerátu, a mlčeli. Bylo to rozpačité, ostýchavé ticho, jaké je vlastní lidem, kteří se neznají a zčistajasna se ocitli vedle sebe, aniž by tušili jak a proč. Pár slov jsme spolu sice již prohodili, ale nedokázali jsme se přenést přes zaběhnuté konverzační modely, stále nám jaksi vázla řeč.

Řekni mi, co vlastně děláš? prolomila jsem mlčení sázkou na téma, o němž každý mluví nejraději – o sobě.

Noo… začal Jakub ostýchavě, já dělám v nanotechnologiích.

Nanotechnologie? Takže čipy?

To nejsou jen čipy, pokračoval. Každý si pod tím představí jen počítače nebo telefony. Ale to jsou třeba i nanovlákna, textilie, které se používají v medicíně. Jsou to tak jemné tkaniny, že zachytí i mikročástice smogu, takže se dají využít jako různé filtry. Má to ale mnohem širší využití. V bateriích, obnovitelných zdrojích, v potravinářství … a tak, uzavřel Jakub svůj dosud nejdelší monolog.

Páni… Takže ty jsi studoval nanotechnologie na nějaké přírodovědecké fakultě?

Ne, já studoval… Jakub se náhle vprostřed hovoru zarazil a vytáhl z kapsy telefon. Promiň, jen si vyřídím jednu zprávu… omlouval se ťukaje za chůze do displeje. Pak plynule pokračoval:

Já studoval strojárnu v Brně.

Tak jsi strojní inženýr?

Přesně tak.

Jakubova odbornost mě upřímně zaujala. Naskytla se mi příležitost prostřednictvím hovoru na okamžik nahlédnout do světa, který je pro většinu lidí neviditelný. Chvíli jsem se ho vyptávala na podrobnosti o jeho práci, na výzkum nanočástic, na školu, kterou studoval. Najednou Jakub mluvil rád. Byl to přesně ten člověk, který nerad ztrácí čas bezduchými seznamovacími konverzacemi a zbytečnými řečmi vůbec. Než žvanit o počasí, raději mlčet.

Šli jsme velmi svižně a téměř se nezastavovali. Můj společník chodil tak rychle, jak rychle mluvil i myslel, a já mu sotva stačila. Občas jsem mezi řečí zmínila nějaký místopisný či historický kontext vztahující se k oblasti, v níž jsme zrovna byli. Jakub totiž zavítal do Českého ráje prvně, zatímco já znala zdejší spletitá bludiště skoro nazpaměť. Na jeho žádost jsem mu tedy přislíbila, že ho tajemnou zemí pískovcových věží trochu provedu. Nyní jsme však skalními uličkami uháněli jako splašení a já ani nestíhala rozvádět své průvodcovské asociace, které mě při cestě napadaly.

V téhle jeskyni se ukrývali stoupenci jednoty bratrské před pronásledováním, spustila jsem výklad u skalní světnice Hynšta. Jakub se při výkladu o jezuitech tvářil duchapřítomně jen jaksi napůl. Co chvíli vytahoval mobil a psal zprávy. Bála jsem se ho však zeptat, zda ho můj výklad vůbec zajímá, abych nevnesla do už tak křečovitého hovoru ještě více rozpaků.

Proč vlastně tak žene? nechápala jsem. Vždyť máme celé tři dny na projití šedesát kilometrů dlouhé trasy. Procházeli jsme zrovna příhrazskými skalními městy, když jsem si konečně všimla něčeho, čemu jsem zpočátku nepřikládala důležitost. Jakub neustále žmoulal v ruce telefon a někomu psal. Dokázal ho odložit nejdéle na deset minut. Pak se ozvaly vibrace z kapsy a on okamžitě pohotově odepisoval.

Když jsme si spolu odpoledne sedli do hospody na jídlo, připadala jsem si uštvaně jak po proběhnuté etapě běžeckého závodu. V hovoru mi Jakub prozradil, že mu neustále píše jeho milující přítelkyně Věrka. Když se o ní rozpovídal, jeho plaché introvertské oči se rozzářily. Věrka je zdravotní sestra ve špitále a jemu se líbí, že na něj žárlí. Je to podle něj důkaz, jak moc ho miluje.

Pak jsme na stole rozložili průvodce po HRP a GR 11, abychom vyhodnotili, jak se trasy liší. Oba jsme byli otevřeni možnosti přetrasovávat podle potřeby, a dokonce jsme si dělali poznámky o konkrétních případech. Pak ale Věrka opět projevila nejskvělejší součást svého osobního kouzla a rozbzučela Jakubův telefon přívalem nových a nových zpráv. Když jsme probírali, jak trasu HRP efektivně protáhnout přes Rolandovu bránu, poznala jsem, že Jakub už se plánování Pyrenejí myšlenkově vzdálil. Jeho pozornost nad společným projektem jsem udržela celých patnáct minut. Když jsme dojedli, zeptal se, zda by mi vadilo, kdybychom putování po Českém ráji zkrátili o den. Pochopitelně jsem souhlasila, co taky jiného. A chtělo se mi říct: vlastně by mi nevadilo, kdybychom to rozpustili třeba hned, ale neřekla jsem nic.

Jakub cestu po Českém ráji skrečoval hned druhý den ráno. Řekl, že se nutně musí vrátit do Brna a že už z Českého ráje viděl dost. Tvářila jsem se, že je to úplně v pohodě. Loučili jsme se, on s příslibem, že teda s těmi Pyrenejemi počítá, já s úsměvem.

Jakub měl snad všechny vlastnosti, které jsem měla vypsané na svém nesmyslném seznamu dokonalého parťáka na trek. Byl inteligentní, mlčenlivý, zkušený, měl od pohledu sílu a nebylo pochyb, že trek, na který se jednou vydá, dokončí. Dokonce byl zadaný, což jsem zpočátku považovala za jeho přednost. Přesto jsem věděla, že už mu neodepíšu. Jsem si jistá, že stíhačka Věrka by nám nasadila takové pochodové tempo, že by mě uštvala v prvním kopci, což by ji ostatně pramálo mrzelo. Těžko věřit, že bychom spolu mohli dojít osmisetkilometrový trek, když jsme spolu nedošli ani šedesátikilometrovou procházku Českým rájem. A když jsem si představila, že by nám MiG-21 Věrka mohla nedejbože udělat přepadáka někde v Pyrenejích ve stanu, pak jsem vůbec nelitovala, že naše společná expedice skončila už v Českém ráji.

A já aspoň učinila závěr, že snad bude lepší, když můj dokonalý společník na trek zadaný nebude.

Slunce ve zralém odpoledni se opíralo do čela staniční budovy a jeho paprsky se jasně třpytily ve slídových šupinách břízolitové omítky. Seděli jsme venku na lavičce a čekali na vlak, já a muž, co se ozval na inzerát.

Vraceli jsme se od Evy, trekařky, která šla HRP. S mapami a průvodci jsme k ní přijeli vyslechnout její příběh a podle toho, co nám řekne, se rozhodnout, zda do toho vůbec chceme jít. Dosud v nás doznívalo její vyprávění, každý jsme ho v sobě zpracovávali po svém, a přece jsme z něj udělali oba tentýž závěr. Jít HRP je čiré šílenství.

Ale tak jako tak jsme si lhali do kapsy. Když jsme jeli k Evě, už dávno bylo o všem rozhodnuto. Nezáleželo na tom, co nám řekne, stejně bychom jeli. Byl to vlastně první krok učiněný na cestě k přechodu Pyrenejí. Muž vedle mě se jmenoval Kamil Moravec.

Celé to znělo jako líčení nějakého fantastického snu. U kávy a teplých buchet jsme poslouchali svědectví o hladu a vyčerpání provázené dechberoucími fotkami s grandiózními kulisami velehorských štítů. Byla to kombinace lákavého a děsivého, kdy jedno bez druhého by pozbývalo na fatálnosti. Právě obří rozkol, který panoval mezi nejvyššími pozitivními i negativními mírami všech vlastností pyrenejského treku, byl tím, co ho činilo tak magicky přitažlivým. Eva mluvila o bolesti, útrapách a nebezpečí se samozřejmostí, jaká je vlastní bájným rekům v hrdinských eposech, ale rozhodně ne nám. Pochopila jsem, že extrémní nepohodlí je denním standardem HRP a je nutné jej přijmout jako přirozenou součást treku. Dosud jsem ale nevěděla, jestli jsem toho schopna. Matně jsem tušila, že nic z toho, co popisovala, si nedovedu ani vzdáleně představit. Zvracení z hladu. Trhání uhnilých nehtů. Pád ze sněhového pole, který jen štěstím neskončil smrtí. V hezkém rodinném domě a syti všemi pamlsky, jimiž nás pohostila, jsme duchu jejích strastí byli nejdál, jak to jen bylo možné.

Seděli jsme každý na své půlce lavičky a řeč jaksi vázla. Bylo toho tolik k diskuzi, a přesto jsme nevěděli o čem se bavit. Sžíraly mě pochybnosti o míře mých schopností a zajímalo mě, jestli o sobě stejným způsobem pochybuje i Kamil. Bála jsem se ale že ne. Styděla jsem se mu proto vyjevit své obavy, aby mě hned na začátku nevyhodnotil jako přítěž a nevykašlal se na mě, a tak jsem se snažila působit sebejistě a rozhodně. Chtěla jsem s ním mluvit o tom, co mě trápilo nejvíc. O strachu. O selhání. Ale namísto toho jsme spolu vedli řeči napůl chvástavé a napůl zbytečné, snad jen proto, aby řeč nestála. Když jsem šel trek kolem Everestu... To já když přecházela Alpy... a pak položky na seznamu věcí s sebou, jaké máme karimatky a jestli bude stačit letní spacák. Vlastně myslím, že měl Kamil úplně stejné obavy jako já, jinak bychom takové řeči nevedli. Člověk má sklon ke chvástání, právě když o sobě pochybuje.

Hledání parťáka na trek bylo přímo zoufalé. Za více než čtyři měsíce od zveřejnění inzerátu mi napsali jen diskuzní žvanilové, internetoví hrdinové, cestovatelé teoretici, baliči a prudiči. Pokud se našel nějaký potenciální kandidát, hned záhy se ukázalo, že je pro můj projekt naprosto nevhodný, má o něm zkreslené představy nebo se nejsme schopni sjednotit v klíčových parametrech jako čas odjezdu či forma putování. Chtíc nechtíc jsem si musela přiznat, že bez ohledu na nějaký soulad v povahových vlastnostech bych byla ochotna vzít úplně každého, kdo by mě dokázal přesvědčit, že trek s ním nebude průšvih. Když se mi pár týdnů před odjezdem ozval Kamil, byla jsem nadšená. A to jsem ho skoro neznala.

S Kamilem jsme se viděli všehovšudy třikrát v životě, z toho dvakrát na flámu. Veškeré mé poznatky o něm byly tedy tak fragmentální a zastřené, že z nich bylo těžké vyvodit jakýkoli systematický závěr o jeho charakteru. Matně jsem si vybavovala, že je zapálený cestovatel, mnohem protřelejší než já. Že byl na treku kdesi v Himalájích a rád chodí po horách. Že není moc na vážnou hudbu, ale jednou za uherský rok si rád zajde na koncert. A že chlastá zelenou. Víc jsem si o něm vlastně nepamatovala.

Ten hlad mě trochu děsí, promluvila jsem po drahné chvíli odmlky. Přeci jen jsem se nakonec odhodlala naťuknout téma strachu.

Kamil seděl v předklonu s lokty opřenými do kolen.

To mě taky, odpověděl s pohledem upřeným kamsi do neurčita a já se tajně zaradovala. On se taky bojí!

Pak dopověděl: Třeba to nakonec nebude tak zlý. Eva to přece taky dala.

Eva to dala. Pravda, byl tu precedens. Když Eva, tak co my bychom to nedali. Ale jsme my tak dobří jako ona? A čemu za to vůbec vděčí? Výjimečné odvaze, síle, zkušenostem, vytrvalosti a odhodlání, nebo přízni osudu a počasí, dobrému zdraví, a vůbec tomu, že měla prostě kliku?

Na chvíli jsem se zamyslela. V duchu jsem se srovnávala s Evou a Kamilem, abych se dopídila odpovědi, jakou mám šanci HRP přežít. Eva za sebou měla stejné treky jako já. Přechod Alp z Mnichova do Benátek a travers hřebene Korsiky po trase GR 20. Podle všeho tyto zkušenosti měly stačit na to, abych zvládla přejít i Pyreneje. Proti však mluvila její vlastní slova, že pyrenejská středová magistrála je nesrovnatelně těžší než cokoli z toho, co jsem kdy zažila. Ani Kamilovy zkušenosti nebyly zanedbatelné. Dva velké treky v Himalájích, ferraty v Alpách, stovky našlapaných kilometrů po všech možných zemích světa, procestovaná celá Asie.

Ani srovnání po fyzické stránce mi neudělalo radost. Eva má silné tělo a svaly jako hrom. Je rychlá a denně zvládá ujít enormní dálky. Také běhá a je v kondici. I Kamil je dost fit. Dělá vrcholovou cyklistiku, sportovní lezectví a je horolezcem. V porovnání s nimi jsem byla vyhublá rachitická onuce s kondicí odpovídající trosce na antidepresivech. Může taková zdechlina jako já přejít Pyreneje?

Pokaždé, když jsem se v životě s někým srovnávala, vyšla jsem z toho jako lúzr.

Najednou jsem si vzpomněla, že musím Kamilovi něco říct. A také se ho na něco opatrně zeptat. Nevěděla jsem ale jak začít. Jak mu to jen říct?

Vlak měl jet za pět minut. Už nebyl čas chodit kolem horké kaše.

Mám přítele, řekla jsem nečekaně a bez jakékoli asociace. Byla to úplná novinka. Vztah starý sotva pár měsíců. Ani já nečekala, že se věci takto vyvrbí. Čekala jsem, co na to Kamil řekne. V duchu jsem si přála, aby i on zmínil, jak na tom je se svým osobním životem. Má přítelkyni? Nebo žije sám? Vyložit vše na stůl jako karty, aby mezi námi bylo jasno. Kamil však mlčel. Ani se nepohnul. Neřekl na to vůbec nic, neptal se, dělal jako bych nic neřekla.

Nechávám si na cestu dělat müsli tyčinky, prolomil Kamil mlčení.

Pochopila jsem, že se o vztazích bavit nechce. Tím bylo definitivně rozhodnuto, že o osobních věcech již dnes nepadne ani slovo.

Müsli tyčinky?

Pečené müsli s medem, ořechy a rozinkami. Má to vysokou výživovou hodnotu.

To by šlo. Zkusím taky nějaké udělat. Pošli mi recept.

Vlak za obzorem projel návěstidly a spustil výstražná světla.

Ještě něco, řekl náhle Kamil a já čekala, zda se nevrátí k nakousnutému tématu vztahů. Budeme brát vařič?

Nevrátil.

Ne. Zbytečný. Vystačíme se salámy a konzervami.

Vlak přijel na zastávku, brzdy pronikavě zaskřípaly. Naposledy jsem se podívala na Kamila.

Takže jedem? chtěl se ujistit.

Jedem.

A pak jsme se rozloučili a nastoupili každý do jiného vlaku.

Krajina středních Čech se táhla v mělkých vlnovkách. Okno vagónu bylo otevřené a dovnitř proudil svěží červnový dech slunce, vlčích máků a bezů. Přemýšlela jsem o uplynulém setkání. O Evě a o Kamilovi. Proč asi nijak nereagoval na mé sdělení, že mám přítele? Byl příliš překvapený? Zklamaný? Nebo se o tom jen nechtěl bavit? Nepovažuje to za důležité?

Vlak uháněl přes obzory a tloukl koly o koleje. Bylo nanejvýš zřejmé, že s nikým lepším než s Kamilem už nemůžu počítat. Nikdo by se již nepřihlásil. Ti, kteří napsali, byli buď úplně mimo, nebo si ode mě slibovali něco, co nemohli dostat. Co si vlastně slibuje Kamil? Možná očekával jakési sblížení se mnou a zjištění, že mám přítele, ho rozladilo. Nebo taky ne. Co vlastně? Nevěděla jsem, na čem jsem, a žralo mě to.

Vlak krájel souvislý obraz krajiny, kola duněla v pravidelných intervalech. Hlavou mi vířily otázky. Pak se mi náhle zlomila myšlenková rovina, když mě napadlo, že je to vlastně stejně všechno jedno. Tak jako tak je to už dané. Pojedu s Kamilem. Je to naprosto nezvratné.

Vysvobozena z nadbytečného přemýšlení prostým smířením jsem dojela do Plzně.

Nástěnné hodiny ukazovaly krátce po půl druhé. Měla jsem čas ještě padesát minut.

A s kým tam jedeš? zeptal se otec.

S Kamilem, mým kamarádem. Má dost zkušeností z Himalájí, leze po skalách…

Chtěla jsem pokračovat ve výčtu Kamilových extrémních sportovních aktivit, aby otce uklidnilo, že se chystám jít se zkušeným horalem, ale přerušil mě.

A znáš ho?

Na okamžik jsem se zamyslela, jakou míru známosti má asi otec na mysli. Viděla jsem Kamila dohromady párkrát v životě a nikdy ne na zvlášť dlouhou dobu. Blízcí jsme si nebyli určitě.

Jasně že znám, zalhala jsem nakonec, abych otce zbytečně nezneklidňovala. Už tak byl zdeptaný dost.

A on… Má nějakou přítelkyni?

Kruci, musel se otec zeptat zrovna na to, co nevím?

To nevím táto… lezlo ze mě, asi ne.

Otec se na mě podíval a v očích měl napsáno přesně to, čeho jsem se obávala. Strach z toho, jaké příležitosti se nabízí chlapovi na dovolené pod stanem s cizí holkou. Jak mám vysvětlit staromódnímu rodiči odchovanému na genderových stereotypech, že svět mužů a žen se za půl století zásadně změnil? Můj otec měl devět sourozenců, svým rodičům vykal a mou matku si bral, když jí bylo devatenáct. Jak by vůbec mohl pochopit dnešní svět, ve kterém ženy nezávazně cestují s muži, když zamrzl v době, kdy byla holka v pětadvaceti letech stará panna?

Táto, neboj, on mi nic neudělá, tím jsem si jistá, chlácholila jsem ho.

Otec se na mě podíval káravým výrazem. Teď jsem mu už nepřipadala jen ztřeštěná, ale i naivní. A hned záhy mu změknul pohled a oči se mu modře zaleskly tichou prosbou.

Nejezdi, proč musíš?

Periferním pohledem jsem zkontrolovala hodiny. Zbývalo třicet minut.

Pokusila jsem se o nucený úsměv. Bylo mi těžko v nemocničním pokoji, kde ve vzduchu čpěly pachy moči, obkladů, čaje a obědové polévky. Zalitovala jsem, že jsem otci nepřinesla něco, co by mu pozdvihlo náladu, fotku nebo čokoládu. Nebylo čím rozptýlit jeho palčivé obavy. Přemáhalo mě mdlé znechucení a cítila se proto provinile, že málo myslím na otcovo utrpení a příliš na to, jak bych už naše setkání nejraději ukončila.

Chvíli jsem vypravovala novinky z rodiny, co dělá sestra, jaké nové možnosti rehabilitací zajistil bratr. Ale zdálo se to celé jen jako jakési ohleduplné chození okolo tísně, která prostupovala vším. Hlas mi podvědomě zesiloval ve snaze přehlušit myšlenku na to, jak strašné bude otcovo utrpení, až nebude moci dělat celé dny nic než přemýšlet, zda mi právě teď nehrozí smrtelné nebezpečí. Jeho muka budou nevýslovná. Mrtvice ho nezabila, ale strachu se to možná podaří. A znovu jsem četla v průzračných očích prosbu nemocného. Nejezdi, proč musíš? Co mi tu zbyde po tobě, když se nevrátíš? Zůstaň, tady jsi v bezpečí, ve známém a blízkém prostředí, máš tu jistotu. Zůstaň, už pro svého chromého otce...

Nesnesla jsem pomyšlení na svou krutost. Byl nejvyšší čas změnit téma.

A jak vůbec pokračuješ s rehabilitacemi?

Otec se začal ošívat. Nyní bylo téma nepohodlné jemu.

No jak, no. Pomalu.

Pochopila jsem. Pomalu znamenalo nijak.

No, ještě tu můžeš být týden. Pak tě opět převezou…

V každé nemocnici s ním po čase ztráceli trpělivost a tlačili na nás, ať si seženeme místo v LDN. Nechtěli jsme to vzdát, a tak bratr neustále hledal nové a nové ústavy, kam by otce na pár týdnů přijali.

A co když… začal, ale hlas mu zavrávoral jako provazochodec přecházející propast po vlasu. Co když to nepůjde?

Hlasité tiknutí hodin prořízlo ticho mezi námi. Cítila jsem, že mé naléhání v otci opět vyvolává tíživý pocit tlaku, kterým skončilo minulé setkání.

Něco ti povyprávím, ano?

Usedla jsem na židli vedle jeho postele a opět zkontrolovala hodiny. Čas se krátil, autobus jel za dvacet minut.

Když jsem se učila hrát na housle, musela jsem pořád dokola opakovat tytéž pohyby. Titěrné, malé pohyby zápěstím, ramenem, loktem, konečky prstů. Bez ohledu na to, kolik máš talentu, nakonec musíš stejně jako všichni dřít naprosto elementární nudná cvičení, protože jinak se nikdy nic nenaučíš. Když jsem se pak hlásila na konzervatoř, řekli mi, že se nutně musím přeučit držení houslí, protože s chybami, které dělám, se nikdy nedostanu dál. V té době jsem hrála na housle deset let, což byla delší doba, než jakou jsem uměla psát. Musela jsem opustit sonáty a koncerty a znovu začít úplně od začátku. Tahala jsem po prázdných strunách a kontrolovala každý svůj pohyb. Tisíckrát opakovat, osm hodin denně, až do zblbnutí. Trvalo to rok. Teprve pak jsem se mohla pomalu začít učit znovu hrát. Víš, proč ti to říkám? Protože jestli máš znovu chodit, musíš to dělat přesně takhle. Doktoři ti na rehabilitacích sice ukážou, co máš dělat, ale pak už musíš cvičit sám. Tisíckrát opakovat. Jinak chodit nebudeš.

Věděla jsem, že to otce zaujme. Má rád, když mu vyprávím o houslích. Snad proto, že je na mě pyšný, snad proto, že mu připomínám, jak hudl jeho vlastní otec. V každém případě se mi podařilo vzbudit jeho pozornost.

To si musím zapamatovat, řekl po chvíli mlčení.

A slibuješ, že se budeš víc snažit?

Budu, přikývl. A ty mi slib, že na sebe dáš pozor.

Na to si s tebou plácnu. Ale levou!

Obrátila jsem jeho chromou ruku dlaní vzhůru a plácla do ní. Odulé prsty se mu začínaly kroutit. Plesknutí jako by žalovalo pošetilost slibů, jež jsme ani jeden nemohli s jistotou splnit.

Čas se nachýlil.

Musím už jít, jede mi autobus.

Chvíli žertů utnul známý pohled lesklýma očima. Nejezdi přece, slituj se. Tak krátké jsou tvé návštěvy a tak dlouhé čekání. Tobě všechno rychle uteče. Ty nevíš, jak dlouhá je hodina. Jako celá věčnost...

Jak se mi náhle zachtělo otevřít okno a vypustit z místnosti trochu té sžíravé tísně. Ven, proboha ven! Ven na vzduch. Vždyť já tu jeho tíhu nedokážu unést. Utkvěla jsem pohledem na okně, abych se nemusela dívat na mokrou ošklivost nočního stolku, a pomyslela si jediné: Nemohu zůstat. Musím odjet.

Buď na sebe opatrná. A v pořádku se vrať.

Oči mu zvlhly.

Neboj, vrátím, usmála jsem se s hranou bezstarostností.

Pak jsem otce objala, naoko všedním způsobem, avšak ve skrytu jako by to bylo naposledy, a v nastalé vteřině mu v duchu řekla: Půjdu, táto. Půjdu, abych ti mohla lépe rozumět, abych našla sílu být lepší dcerou. Abych neuhýbala očima před tvým utrpením a dokázala tě přijmout. Půjdu, abych se k tobě mohla vrátit. A nevrátím-li se – nedej bože – pak alespoň navždy zůstane pravdou, že jsem k tobě hledala cestu.

Otočila jsem se ve dveřích a pohlédla do místnosti. Chtěla jsem si vše zapamatovat. Nemocniční postel, pojízdný stolek s nedojedeným obědem, špinavou záclonu, tikající hodiny, otce s orosenýma očima.

Jestlipak ho ještě někdy uvidím?

Dveře se zavřely.

Pečicí plech se rozezněl cinkotem dopadajících ořechů. Sypala jsem na vymazaný pekáč nahrubo nasekaná lísková jádra a hned po nich následoval pytel ovesných vloček. V kuchyni se sladce rozvoněl med a nahřáté máslo. Nebýt toho, že se za oknem zelenala koruna javoru, snadno by člověk podlehl iluzi adventního času pečení cukroví.

Kolik toho medu má být? zeptal se Josef.

Z receptu od Kamila jsem přečetla: Sto gramů.

Když jsem stěrkou zarovnala povrch, zdálo se ho ještě méně.

Rád?