Text © Kateřina Kašparová, 2025

Cover and endpapers photo © Michal Linhart, 2025

Copyright © Nakladatelství Práh, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-097-8

Kde je vlastně začátek?

Jako židle stojí na čtyřech nohách i náš život stojí na čtyřech pilířích. Zdraví, práce, soukromý život, volný čas. Pokud jeden pilíř spadne, ostatní sice budou fungovat, ale nebudou dlouhodobě pevné. Židle stojící na třech nohách také není příliš stabilní. Metaforu s pilíři bychom mohli použít i na člověka – zobrazuje naši stránku fyzickou, duchovní a duševní. Jedna věc je to, jaký máme obal, další, o čem a jak smýšlíme, a pak jde o to, jak cítíme a vnímáme. Jak řekl Immanuel Kant: „Pojmy bez názoru jsou prázdné a představy bez pojmů jalové.“ Jedno bez druhého nemůže fungovat, ani naše bytí nelze zaměřit jen na vzhled nebo jen na práci či rodinu. Jakmile dojde k přetížení jedné oblasti a zanedbání oblastí ostatních, dožene nás to. Dříve nebo později.

Ano, pojmy bez názoru jsou prázdné, já říkám, že slova bez představ a vlastní zkušenosti nemají váhu a jsou to pouhé informace, které nezasáhnou nás ani nikoho dalšího. Informací máme kolem sebe více než dost, zpracovávat je všechny je jako učit se vzorečky nazpaměť. Bez pochopení, bez souvislostí. S velkým úsilím a malým efektem. A s velkým zatížením mozku a pozornosti.

Když čtu knihy, ovlivní mě jen to, co zasahuje do mého života, do mého příběhu. A myslím, že to tak máme každý. Dlouho jsem považovala sebe a svůj příběh za normální. Až v posledních dvou letech jsem pomalinku prozřela, zpomalila své turbo tempo, zastavila se, nadechla se, ohlédla se a začala si uvědomovat to, kdo jsem, kde a jak žiju. Akceptuju už fakt, že jsem prostě „jiná“, a proto jsem celý život nezapadala. I když jsem se o to vždycky snažila, ale bylo to tak velké úsilí, že jsem to pak mnohdy už ani nebyla já. Ani energie mi nezbývala. Začala jsem pomalu zjišťovat, že mé cíle nejsou tak běžné cíle. A že všechno, co zvládám, prý také není úplně běžné. Já to brala jako svoji „normu“, a nejen svoji, připadalo mi to normální a obvyklé. Kromě toho bylo milé získávat srdíčka na instagramu a palce na facebooku za vlastní cílevědomost. Jenže já si ty momentální cíle ani neuvědomovala. Neprožila jsem si je. V tu chvíli jsem už měla stanovený další cíl.

Tím, co píšu a sdílím, nechci měnit vaše normy. Nechci, abyste se srovnávali. Chci psát o tom, jaká může být cesta člověka k sobě samému. Že to někdy trvá velmi dlouho, někdy to i bolí a jindy to je zase krásné.

Tato kniha je napsána v příbězích, které mi poslal život. Když se mi děly, nebyla jsem za ně moc vděčná. Ale teď říkám „díky za ně“. I když slova jako „pokora, vděčnost, tolerance“ slyšíme všude a někdy na ně mívám alergii, protože jsou užívána v nadbytku, bez obsahu, tudíž kantovsky prázdně. Ale pokud tato „moderní“ slova převádíme v činy, mohou nejen nám, ale i lidem kolem nás udělat život jednoduše hezčí.

Jako matematička, která má ráda jasnost, stručnost a výstižnost, se vynasnažím neplýtvat slovy ani vaším časem. Vše, co píšu, je založeno na skutečnosti, bohu-dík a zároveň bohu-žel. Předem nemám odhad, jak moc otevřená, zároveň i zraňující dovedu být sama k sobě, a tedy i k vám, čtenářům.

„Tady a teď“, „moc přemýšlíte, pomůžeme vám to změnit“, „měli bychom být neustále šťastní“, „všichni máme schopnost velké a tvořivé síly a určování směru svého příběhu“… uf. Toto jsou motivační příspěvky, které na mě vyběhly na sociálních sítích.

Když otevřu zprávy, vykoukne na mě „melu z posledního, končím, najít pediatra je nemožné“, „hledáme rovnováhu, konec přehlížení žen a sexuálních narážek“, „zájem o předčasné penze trvá“… uf.

Jak se v tomto světě vyznat? Jak žít a nezbláznit se? Jak pochopit to, co nám sdělují pozitivní, někdy až ezoterické citáty? Jak to pochopit, když nám sdělí kousek a zbytek si musíme doslova dokoupit? Myslí to s námi skutečně dobře? A můžeme pochopit souvislosti z kusých informací? Z informací, kterých je všude nadbytek? Jejich proud nemůžeme mnohdy ani ovlivnit, ale dovolíme, aby ony ovlivňovaly nás.

A co zpravodajství? Sděluje nám pravdu? Protože kde leží pravda? Jak se nenechat rozhodit tím, co čteme? Je to vlastně možné? Je možné obstát v současné době s vlastními pevnými hodnotami a přesvědčeními? A je možné žít tady a teď a neohlížet se ani se nedívat dopředu, jak nám mnozí doporučují jako cestu pro přežití? Nekomplikujeme si to celé? Nezapomněli jsme skutečně na to „žít“? Žít po svém, bez přikrášlování na sociálních sítích, bez face úprav botoxových i jiných? Bez obav, že někoho urazíme, že je tlustý, že má jinou barvu pleti, že je pomalejší, jinak smýšlející či fyzicky méně zdatný? Abychom nediskriminovali druhé, ale zároveň nenechali diskriminovat sebe?

Doba se zrychlila, turbulentně změnila a normálnost se projevuje tím, co stanoví dav. Dav, ve kterém mnohdy jen stěží můžeme nalézt inteligentní, moudré a čestné zástupce. Dav, který si usurpuje právo na cokoli ve jménu převahy. Protože hlas davu má a vždy měl větší sílu než hlas několika jedinců.

A tak se můžeme sotva divit, že kvantita převládá nad kvalitou. Že není moderní být moudrý, čestný, ale je důležitější se zalíbit většině, protože každý hlas a každý lajk se počítá a je důležitý (možná). Jenže kam nás tento přístup dovedl? Respektive co se stalo, že čestnost a morální hodnoty už nejsou moderní? Kde a kdy došlo k rozpadu hodnot? Jak došlo k tomu, že moderní je být stále mladý a vypadat mladě a stáří je spíš na obtíž a vypadat na padesát není „in“? Kde jsme nechali moudra babiček? Kde jsme nechali odvahu a upřímnost a opravdovou lásku, která se neprojevuje jen slovy? Kdy jsme přestali mluvit a začali říkat to, co chtějí slyšet ostatní? Kdy a kde jsme ztratili sami sebe, svoji opravdovou svobodu, svoje sny, své pocity a své myšlenky? Ne to, co na nás působí, ale to, co je nám vlastní? A víme, co je nám vlastní? Dokážeme říct, co chceme? Co máme rádi? Koho máme rádi? A víme i to, kdo jsme?

Pokud jste si toho zatím nevšimli, něco vám o sobě prozradím. Miluju otázky. Pokud něco nevím, musím se zeptat. Otázky, pokládejme je, ptejme se, ptejte se a snad se tím i dozvídejme.

V knize Viktora Frankla Bůh a člověk hledající smysl, kde vedl rozhovor s Lapidem, se mi líbil úryvek: „Řeči lidí, všechny jazyky pod sluncem, jsou relativní, empirické nástroje, které vycházejí ze zkušenosti se světem. Z empirického světa lidí. A mohou vyjádřit jen to, co je empiricky zjistitelné. Zkuste vyjádřit Boha, lásku?“

Zkuste vyjádřit slovy vnitřní pocit, aby byl pro druhé pochopitelný, aby ho dokázali podobně procítit. Aby to nebyla jen slova, kterých je kolem nás příliš, ale aby to byla slova laskavá nebo motivující, edukační, naučná, zábavná nebo zajímavá… prostě prospěšná. Záměrně jsem se vyhnula označení „pravdivá“, protože pravdivosti se budu věnovat později, je to pojem velice konfrontační a mnohoznačný.

Nicméně zpět k nadbytku slov kolem nás. Vzpomínám, jak jsem si ve fitness centru nasadila sluchátka a pustila si hudbu beze slov – good vibrations. Ne proto, abych poslouchala hudbu, ale abych poslouchala sebe. Ve chvíli, kdy je kolem nás velký počet lidí, kteří mezi sebou hovoří, každý má jiné téma, jiný problém, jinou zkušenost, jinou pravdu, člověku se vše dostává do podvědomí. I když si myslíte, že se soustředíte pouze na sebe, vnímáte vše kolem.

Zkusili jste být někdy delší dobu v tichu? Sami se sebou? Vy a váš pocit. Bez myšlení, bez hodnocení, bez chtění? Protože sezení v křesle s hlavou plnou myšlenek není ticho. Ticho jste vy a bytí. Myšlenky ve vás, to jste vy a tisíc dalších domněnek a přemýšlení o tom, co bylo, co bude, co by mělo být, co by nemělo být, co by se mělo stát, co by se hlavně nemělo stát, co se musí stát a stejně nestane, a co se nesmí stát, protože jestli se to stane… Ono se to totiž vždycky něco stane, ale vždycky jinak, než zamýšlíme a naplánujeme. I jinak, než nám našeptávají naše obavy. A proto je tak krásné být v klidu, v tichu, poslouchat své nitro, dívat se kolem sebe a nebýt závislý na tom, co mám nebo nemám při sobě. Protože vždycky něco mám a něco nemám. Něčeho méně, jiného více, to už záleží na nastavení mysli a na našich potřebách.

Kde přesně je v našem životě začátek, o kterém můžeme hovořit jako o startovní čáře, kterou si pamatujeme a uvědomujeme? Narození tyto podmínky nesplňuje. Nepamatuju si, jaké to bylo vážit necelá tři kila a měřit sotva půl metru. Ani jak jsem se cítila nebo zda jsem vůbec něco cítila.

Vzpomínky na své dětství vnímám jako obrovské množství energie, kterou jsem v sobě měla. Jedna z prvních vzpomínek je tato – byla jsem nemocná a maminka mi dávala antibiotika na lžičku rozpuštěná ve vodě. Jednou jsem jí uvěřila, že to je dobré, a polkla jsem. Nebylo to dobré. Podruhé jsem se poučila, vzala jsem od maminky lžičku s práškem do pusy a poté celý obsah lžičky vyprskla na maminčinu mikinu. Bylo to nezapomenutelné i pro ni, čas od času mi připomene, že jsem byla „pěkný dílo“. Myslím, že jsem nechtěla jíst nic ošklivého. Nevím, jak do mě léky dostávali poté a jestli se dají antibiotika dobře vyprat z oblečení. Bydleli jsme v panelákovém bytě na Kladně, ve třetím patře. Z kuchyně byl krásný výhled na rodinné domy a zahrady. Sedávala jsem na židli u okna malé kuchyňky a často jsem se nudila. Potřebovala jsem neustále něco dělat, zabavovat se a zkoušela jsem různé věci. Zjistila jsem, že i s mléčnými zoubky jde ukousnout kousek skleničky a brát to jako humorné zpestření večeře. Zbytek osazenstva u stolu můj humor nesdílel. Samozřejmě jsem nepřiznala, že to bylo záměrné. Brzy byly nové skleničky tlustostěnné, a tak zpestřením zůstával jen mnou zašpiněný stůl a fleky na triku. Opravdu jsem to nedělala záměrně. Bohužel mi to zůstalo dodnes. Stejně tak láska k běhání, z pohledu dětství bych to nazvala láskou k utíkání. Na chalupě jsem rodičům utíkala ke známým přes pole a les, protože jsem se prostě nudila. Být na vesnici, na zahradě, to bylo dobré, ale málo akční. A tak jsem si vzala své růžové kolo a vyrazila za známými. Chodila jsem do školky, bylo mi sotva pět let. Samozřejmě jsem tvrdila, že o mém výletě rodiče vědí. Vydala jsem se pak i nazpět domů, ale lesem se mi už nechtělo, a tak jsem si to namířila přes pole s vojtěškou. Když jsem byla uprostřed pole, viděla jsem v dálce u známých náš bílý žigulík, tátu a bráchu. No tak jsem se vrátila za nimi. Jestli jsem dostala na zadek, nevím. Ale vím, že jsem se po procházce v poli osypala, patrně vinou alergie. Na návštěvy jsem pak vždycky musela s lístečkem, že o tom rodiče vědí. Bohužel jsem vzkaz nedokázala napsat jako rodiče, a tak byly moje pokusy o falšování vždycky odhaleny.

Co mi ovšem nezůstalo dodnes, je brzké vstávání. O víkendech jsem vstávala velmi brzy a myslela jsem si, že časně budou vstávat i ostatní. Spávali jsme na chalupě s bráchou a s rodiči v jedné místnosti. Zpočátku jsem spávala na spartakiádním lehátku barvy khaki. Možná se ani v jiné barvě nevyráběla. Spinkalo se na nich hezky, ale ranní vstávání mi to neprodloužilo. Aby mě tedy doma zabavili, tak mi v zimě táta vyšlápl na poli nebo na zahradě běžkovací okruh a já tam jezdila do kolečka. Klidně dvě tři hodiny.

Často jsme jezdívali za babičkou na Sýkořici. V tu dobu jsem byla malinká (jsem stále) a měla jsem i malinké kolo. Povel od táty zněl „mít botičky na kole“. Mně ale připadalo moc zábavné jezdit na kole kolem chaty bosky a táta mě u toho honil. To byl moment, kdy jsem na zadek asi dostala. Ale stálo to za to, protože si to pamatuju dodnes.

Bohužel jsem ráda lítala i po našem kladenském bytě 3+1. Když nám rodiče položili v dětském pokojíčku nový zelený koberec, nechali tam chvíli stát kýbl s vodou. Jenže ta chvíle se stala osudnou, nějak jsem o něj zavadila. Voda se vylila, protože gravitační zákony fungují, a těžiště kbelíku se zřejmě po mém doteku vychýlilo ze své rovnovážné polohy. Ten nový koberec dopadl neslavně. Otázkou zůstává, zda tam měl kýbl co pohledávat.

Stejně tak je pro mě sporná jedna další vzpomínka. Poslali mě do školky, i když ostatní děti zůstaly doma. Nejspíš byly jarní prázdniny, ale školka fungovala. Jenomže doma asi potřebovali něco udělat bez mého vlivu, tedy bez toho, abych o něco zakopla, a tak jsem naklusala do školky. Rodičům ale nedošlo, že když mě vyzvedne starší bráška, bude mi divné, že tak brzy, normálně by ještě seděl ve škole. Jako by to bylo dneska, pamatuju si na cestu ze školky domů, trvala sotva deset minut. Ale zvídavý výslech bratra mi dal za pravdu. On ve škole nebyl, všichni byli doma. Tehdy jsem měla pocit totální nespravedlnosti. Proč já byla ve školce a oni doma? Zkrátka množství energie se u mě neprojevovalo jen pohybem, ale také myšlením. To se nezměnilo.

Jelikož jsme jezdili víkend co víkend na chalupu, pátek tam, neděle zpět, dvakrát čtyřicet pět minut stejná cesta, ať bylo vedro nebo závěje, květen nebo prosinec, jelo se. V chalupě mínus moc, zima moc. A cesta tam a zpět mě už příliš nepřekvapovala, prostě mě nebavila. A tak jsem během jízdy vymýšlela zábavné kratochvíle a jednou z nich bylo, že jsem začala číst pozpátku. Nejdříve krátká slova jako „máma“, „auto“ a podobně. Poté následovala delší slova i věty a já zjistila, že to jde. Že všechno, co si říkám v duchu, zároveň vidím. Co jsem si řekla v hlavě popředu, řekla jsem si i pozadu. Když jsem se svěřila doma, že to umím, nevěnovali mi pozornost. Možná padlo něco jako: „Ježiš, zase něco.“ Kdo mi ale uvěřil, byla babička, nebo to aspoň dobře hrála. Jisté je, že to nebyl výmysl, umím to dodnes. Cokoli, co řeknu, vidím před očima, stejně tak matematické vzorce, obrazce, nápady a myšlenky. Mozek jede naplno a nezná start ani cíl, někdy ani rozdíl dne a noci. Vše má totiž své pro a proti. Na otázku „A co děláš, když běžíš tolik hodin?“, odpovídám pravdivě „čtu pozpátku“. Ketáčaz an emenuseřp es žu ďet ela. (Ale teď už se přesuneme na začátek.)

Do čtvrtstoletí svého věku jsem žila v podstatě „normální“ život. Základní školu jsem dokončila se samými jedničkami a ředitelskou důtkou. Neměla jsem tušení, že láska se trestá. O přestávce jsem opustila budovu školy a šla políbit chlapce z vedlejší střední školy, který měl zrovna volnou hodinu. Bylo to v pololetí a já měla přinést podepsanou důtku zpět do školy. A jelikož maminka učila právě na té vedlejší střední škole, říkala jsem si, že budu holka šikovná a donesu ji podepsanou obratem. Vběhla jsem za mamkou do třídy, když zrovna kárala svoji třídu a předávala vysvědčení, se slovy: „Maminko, podepsala bys mi, prosím, ředitelskou důtku?“ Podepsala, kárání tím asi skončilo. Jednou, to jsem byla myslím v sedmé třídě, jsem přinesla mámě do hodiny štěňátko, myslela jsem si, že ji nátlak jejích studentů obměkčí. Smůla. Za dva týdny jsem zkusila morčátko, to prošlo. Podle mě se bála, s čím zase přijdu.

Měla jsem energii a nezapadala jsem, i když jsem se o to poměrně hodně snažila. A to mě stálo dost úsilí. S čím jsem neměla příliš úsilí, bylo studium. Kladenské gymnázium jsem dokončila s vyznamenáním, i když začátky byly krušné. Paní profesorka na biologii se mi dodnes občas zjevuje v děsivém snu, jestli mi dá v prváku čtyřku, nebo mě nebude klasifikovat, jestli mám hotový herbář. Jenže já v prváku zažila první větší lásku, ta předchozí skončila důtkou. A jak jsem byla pohlcena svými city, neměla jsem v hlavě prostor pro učení. Pátkem jsem si ráda prodlužovala víkend, to byla na rozvrhu zrovna biologie. Nebylo to dobře, nebylo. Dodnes mě straší sen, že jsem za celý rok byla na biologii dvakrát. Ale to je jenom sen, byla jsem tam víckrát a tu bichli učebnici biologie mám stále schovanou. Naopak paní profesorka Míšková a s ní i šest hodin matiky týdně, to byl ráj. To, co mě naučila tato dáma, na tom jsem stavěla po zbytek vysokoškolského studia.

Dostala jsem se na vysoké školy, vybírala jsem si, kam půjdu. Zvolila jsem ekonomický směr, hlavně ať je tam co nejvíc matematiky. Dokončila jsem bakalářské studium a mezitím jsem na měsíc nastoupila do Siemensu, kde se mě na pár následujících let nezbavili. Žila jsem i poměrně večerním životem, například na zápočet z „osevních“ postupů jsme šli asi po hodině spánku a vydělit dvacet osm čtyřmi bylo těžké.

Magisterské studium bylo extrémně rychlé, moc jsme do školy nechodili, já na přednášky téměř vůbec, na povinná cvičení vždy a do práce skoro stále. Studium jsem dokončila s červeným diplomem a na promoci jsem měla proslov pro rodiče a studenty: „Děkujeme vyučujícím za cvičení a přednášky… Já na přednášky nechodila, nevadí to, že to říkám, že? Děkujeme manželům, manželkám… a taky milencům.“ Ano, byla jsem dílko. Promovala jsem v roce 2011, měla jsem prsa o číslo, možná o dvě větší než nyní a už první prázdniny jsem se nudila.

„Jen“ práce a volno, to jsem nemusela ani tehdy. Tak jsem si řekla, pojď, udělej si vzdělávací dovolenou. A zamluvila jsem si intenzivní kurz němčiny v Heidelbergu, ráno čtyři hodiny, odpoledne čtyři hodiny. Vyrazila jsem svým prvním vozem značky Fiat Stilo na vzdálenější stranu Německa. Pronajala jsem si byt, přece nebudu bydlet na koleji, a užívala si první vlastní bydlení, alespoň na chvíli. Jestli někam jet studovat němčinu, tak tam – nádherné okolí i celé město je nádherné. V Heidelbergu jsem jedné noci měla ošklivý sen, nebyl o biologii, mihl se v něm brácha. Tehdy jsem ho úplně vytěsnila.

Přiučila jsem se zase víc německy a vrátila se svým vozem na jeden dlouhý zátah rovnou na chalupu. Byl červenec. V srpnu jsem pendlovala do práce a z práce rovnou na chalupu a řešila jsem jen, jestli zůstanu v Siemensu, nebo se pracovně posunu jinam. Jezdila jsem na bruslích, pobíhala jsem si zlehka po lesích, takový normální život. Nuda, řekla bych zpětně, problémy, které byly jen „jako“, což jsem brzy pochopila.

Smrt, jediná jistota

„Svůj“ začátek mám jednoznačně určený. Neděle vpodvečer 4. září 2011. Byl to začátek obrovsky bolestný. Poprvé v životě jsem pocítila bolest srdce. Stála jsem na balkoně kladenského bytu, v hrudi šílený tlak, zažívala jsem pocit, že tohle nejde vydržet, že moje srdce praskne bolestí.

Bylo mi dvacet pět let. Občas jsem si zašla na skleničku. Více než občas jsem řešila to, proč zcela nezapadám mezi vrstevníky, a často se tím trápila a byla z toho smutná. S kým jsem si ale rozuměla, byl můj starší brácha. Nádherný, vysoký, chytrý, hodný, pracovitý, usměvavý, obětavý, sportovní člověk. Pokud vás napadá další superlativ, patří jemu. Pravidelně jsme spolu chodili na večeře a několik hodin si povídali, souzněli.

V dětství to mezi námi bylo trochu jiné, když jsem dole na palandě kladla otázky typu: „Brácha? Spíš? Proč nespíš? Máš mě rád? Až řekneš dobrou noc, Kačenko, dám ti pokoj…“ A pak jsem vymýšlela, co bych ještě tak mohla „vyvést“. A nedej bože, aby mi řekl „jo, spím“. „Nene, to nejde, vždyť mluvíš, nemůžeš spát, nelži!“ Byla jsem mladší otravná ségra a on o pět let starší brácha, který si se mnou nechtěl hrát. I když jeho první slova, když mě rodiče přinesli z porodnice, byla prý „ta je jako panenka“. A na fotkách z dětství to tak vypadalo. Měl mě jako panenku. Panenkou jsem nezůstala, malá ano. Já sto šedesát čtyři centimetrů, on více než sto devadesát centimetrů. I přes věkový a výškový rozdíl byla mezi námi blízkost a obrovská láska, která není automatická. Byla a stále je vzácná. Jen nyní je už jiná, vzdálenější, ale trvá.

Když jsme byli starší a brácha se odstěhoval, jezdili jsme spolu na kola, na dovolenou, jeho cyklistické výkony se lišily od mých cyklistických výkonů, ale trávili jsme spolu čas. Vzájemně jsme si vše přáli, obdivovala jsem ho, byl to můj starší brácha, navíc krásný a tak hodný. Byl introvert, ale spolu jsme mluvili neustále. Proseděli jsme hodiny v hospodě. Smáli jsme se, on mi často vysvětloval technické věci. Měl velký přehled ve výpočetní technice, ve financích, ve sportu. A taky mě zachraňoval, když jsem si před odevzdáním diplomové práce stáhla trojského koně. A nejvíc mě zachraňoval, když jsem jako malá chodila na housle, s palmičkou na hlavě a znuděná. Abych nemusela doma cvičit, zachránil mě. Když umyju nádobí, zalže, že jsem cvičila. Podle mě to moje skřípání spíš nechtěl poslouchat.

„Jdete dneska do té hospody?“ ptá se mamka, jestli zajdeme večer s bráchou zase na pivo. „Jo jo, nepsal ještě, není už půl dne na skypu, ale dopeču mu ten tvarohový koláč s meruňkami a pak mu zavolám, v kolik to vidí.“ Je divné, že nepíše, potlačím v sobě zvláštní pocit, i to skryté číslo, které v noci volalo, jsem potlačila. Kontroluju v kuchyni téměř hotový koláč, načež slyším, že se máma s někým v obývacím pokoji baví. Otevřu dveře z kuchyně a vidím dva muže v policejní uniformě a kanadách sedět u nás doma na gauči. Během několika vteřin mi hlavou proletí skryté číslo, potlačené pocity se probudí, mamčin výraz a slova toho muže: „Nepotřebujete zavolat záchranku?“ A najednou to víte… Stojíte tam a vaše máma vám říká jen: „Měl v noci autonehodu.“

Čas se zastavil. Okamžik, na který byste nejraději zapomněli, obraz, který už z hlavy nikdy nevymažete. „Policajt v kanadách“ u nás doma. Nejhorší okamžik v životě, vidíte zhroucenou maminku, cítíte strašnou bolest a nemůžete udělat nic. Člověk, kterému byste zavolali, zemřel.

Neděle, jedna neděle, jeden okamžik, který změní vás, vaše rodiče a celý pohled na život a stejně tak celý váš život. Bolest, která se nedá slovy popsat, bolest, která vás navždy promění. A nebude s časem o moc menší, jen se s ní naučíte žít. Bolest, která odstartovala můj turbulentní život.

Tys odešel a já začala žít.

To, co přišlo s nedělí, byla kromě bolesti obrovská zodpovědnosti a přání, ať je další neděle. Každou neděli jsem si přála, ať je další neděle, ať to bolí zase o malinko míň. Nic jiného jsem si nepřála. Kromě toho, aby to byl sen. Nebyl.

Nevím, kde jsem v sobě našla sílu, sílu žít, být tu pro rodiče, snažit se fungovat, byl to nějaký autopilot, děláte, co v danou chvíli musíte.

„Buď budete vděční za to, že jste měli třicet let úžasného syna, nebo budete truchlit do konce života, že to není fér…“ Nevím, kde jsem na to přišla, ale jeden večer jsem to rodičům sdělila. Bylo to pro nás strašně těžké, ale ono se to opravdu stalo. Nešlo dělat, že se to nestalo, nebo že to bude dobrý. Bolelo to. A věděla jsem, že rodiče to musí bolet ještě víc. Jenže kde je záruka, že děti přežijí rodiče? Není, bohužel není.

Nastalo zařizování, vše naprosto nové a bolavé: nemocnice, vyřizování pohřbu, parte, notářství, pomník. Slova, která nezní optimisticky a příliš je nepoužíváme, ale byla tam. Byly to náročné měsíce. Kdyby mi někdo řekl, že tohle musím přežít, nevěřila bych, že to jde. Šlo to. Dokonce se odehrálo i pár humorných scén.

Byla jsem zajistit parte se svým kolegou z práce, který mi byl velkou oporou, protože v sobě měl neskutečný optimismus. Nejprve jsme zašli do nemocnice, kde bráška po autonehodě zemřel. Vyplnit a podepsat dokumenty, u paní, která byla profesí asi už poznamenaná. Měla krátké vlasy, fialovou ofinku a jorkšíra, který měl také fialovou ofinku. Do papírů napsala, že bráška zemřel v roce 1911. Chybička. Poslala nás pak zařídit parte. Ten člověk z pohřební služby se jmenoval Pepíček. Řekl nám, ať vybereme obrázek na parte. „Ježiši, to je ale strašný, ty mrtvý holubice, to je negativní a ještě to situaci udělá depresivnější. Jééé, les, dejte tam prosím tohle.“ Odjeli jsme a já měla radost, jak jsem to krásně vybrala. V práci jsem se na parte chvíli dívala a došlo mi: „Bože můj, vždyť autonehoda se stala v lese.“ Tak to se nepovedlo. S pomocí šikovných kolegů jsme les nahradili obrázkem kola. Najednou to bylo v rámci okolností „v pořádku“. Tohle je on, cyklista, budeme mít parte s cyklistou a citátem: „Život je hra, kterou nemůžeš vyhrát. Mnohdy je plná radosti, ale především bolesti.“

Bolelo to. Bolí to. Ale my museli žít dál… nemuseli, chtěli jsme.

Olga Lounová

3. 7. 2013

Rok 2014

Neskrývaná bolest

Atomek