Copyright © David Ondráčka, 2025

Cover and interior photo © Michal Linhart, 2025

Cover design © Tomáš Cikán, 2025

Copyright © Nakladatelství Práh, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-111-1

PŘEDMLUVA

Tuto knihu jsem napsal, abych se ohlédl za pro mě zásadní fází kariéry a životní cesty. Chci udělat kritickou reflexi unikátní zkušenosti, kdy jsem bojoval s politickou korupcí. Snažím se ty příběhy ukázat vlastním pohledem a s určitým odstupem. Politické události, korupční kauzy, mechanismy moci, privatizaci, oligarchii, zákulisí, média a marketing, celou tu stínohru moci, kterou se to ohýbá a prodává veřejnosti.

Vybral jsem některé kapitoly a zkusil na nich vystihnout, v čem byly důležité pro vývoj posledních dvaceti let, v čem chyby systému nutně vedou ke korupci, neefektivitě a stagnaci. Rád bych ukázal i mezinárodní aspekt té práce, český rybníček není izolovaný a vše souvisí se vším. Naše historická paměť je krátká, příliš krátká. Tahle kniha má ambici některé události připomenout a zasadit do širšího kontextu. Nestačí se učit Přemyslovce, Habsburky nebo druhou světovou válku. Potřebujeme se poučit ze současné historie, z té nedávné, ta nás ovlivňuje nejvíc.

Můj cíl není investigativně odhalit, kdo krade, kdo pere peníze, kdo korumpuje, kdo lže, kdo nás vodí za nos. Upřímně, to by byla sice hodně dlouhá, ale asi i nudná kniha. Chci přes popis vybraných kauz a problematických oblastí nasvítit procesy v pozadí, naznačit, kudy běží zajíc. Ukázat část méně viditelné praxe, skryté zájmy a lobbing, které tak silně ovlivňují podobu naší politiky, byznysu, médií, veřejného prostoru. A to čistě z vlastního pohledu, z vlastní zkušenosti.

Tato kniha není objektivní, komplexní ani všeobjímající analýzou kauz, ve většině kapitol nedávám jednoznačné odpovědi. Jsou to útržky příběhů, nakousnutá velká témata, podaná snad s nadhledem a humorem i jistým pochopením pro jejich aktéry. Trochu doufám, že si po přečtení téhle mozaiky čtenář řekne: „Aha, teď se mi to spojilo a docvaklo, proto to dopadlo, jak to dopadlo.“

Mám motivaci představit i sebe jako politického člověka. Společenské dění, byznys, média a politika mě baví, zajímají a vždy budou. Hrál jsem v určité době poměrně viditelnou a vlivnou roli ve veřejném prostoru. Chci ukázat i výhody a limity takové role, jak mě to ovlivnilo, čemu jsem čelil, co jsem zvládl, a co jsem naopak nedokázal změnit. A taky chci nabídnout odpovědi svým dětem, až se budou jednou ptát.

Míra rozkradení Česka je v určitém smyslu mimo běžnou představivost, jde o stovky a stovky miliard, které se ztratily, byly ukradeny, zneužity, převedeny do soukromých kapes, stali jsme se svědky jednoho z největších majetkových přesunů v dějinách. Přátelé státních aktiv, jak jim říkám, sají veřejné peníze bez přestávky. Za porevolučních třicet pět let to není možné spočítat přesněji, jen odhadovat. Jedná se o dlouhodobý systém bez limitu, převzetí státu je dokonalé a stále se zdokonaluje. A nemá to snadné řešení, nikdo zázračný a čistý to nezachrání, spasitelé nefungují. Ten systém je propojený a zapečetěný, žádné větší změny nechce dovolit. Zájmy „velkých kluků“ jsou mimořádně silné, každý někoho zná, s někým je domluvený, pro někoho pracuje, někomu něco dluží, na někoho něco ví. Když jej nominují na vlivnou pozici, první automatická otázka zní, čí to je člověk. A říct, že není ničí, je v českých podmínkách nemyslitelné.

Postkomunismus je v nás pořád hluboce zakořeněný. Ekonomicky naše země udělala velký pokrok, máme se celkově lépe (samozřejmě ne každý), ale syndrom země v podivně nedotaženém přechodu tady je. Potřebujeme opustit prostor postkomunismu i mentálně a vydat se dál. Ale k tomu, myslím, potřebujeme dobrou analýzu let po sametové revoluci, období delšího než první republika.

Záměrně jsem velmi kritický, možná až cynický. Ale nechci, aby vše vyznělo rezignovaně a beznadějně, nechci celý režim shazovat. Chci, aby v knize byla patrná i naděje, že jsme schopni tu svoji malou krásnou zemičku spravovat normálně, rozumně, odpovědně, s konkrétní představou do budoucna. Není to tak těžké, je nás jen necelých jedenáct milionů, což je globálně nepatrné.

Podobné problémy mají všude na světě, nejsme v tom tak výjimeční. Je však nesmírně těžké stavět se na odpor oligarchickým silám a korupčním sítím a skutečně narušovat kleptokratické zájmy. V určitém smyslu by to měl být úkol pro celou společnost, od elit, intelektuálů a akademiků přes lékaře, právníky, vědce až po podnikatele, novináře, úplně pro všechny. A znamená to jít do velkých konfliktů i za cenu osobního rizika.

Woody Allen řekl: „To, že jsem paranoidní, ještě neznamená, že po mně nejdou.“ Dodal bych, že pokud po vás zrovna teď nejdou, neznamená to, že je všechno v pořádku a nepůjdou po vás příště.

Politika a strany jsou v Česku záměrně uzavřené, aby si v nich udrže-li moc konkrétní lidé, kteří nechtějí přijít o monopol na znovuzvolení. Od městské úrovně přes krajskou politiku až po kandidátky na volitelných místech do sněmovny a Senátu. Navenek strany říkají, že chtějí nové a schopné lidi, ale fakticky je tam nepustí, aby jim nevznikala konkurence. Tento cílený vnitřní kartel omezuje přirozenou soutěž osobností, konceptů, skupin. Proto je ve stranách takové mrtvolné ticho, žádné koncepční spory, nápady, strategie, jen obyčejný boj o fleky, nic víc. A proto vznikají nové strany, protože každý ambiciózní člověk dostane odpověď: u nás místo není, založ si vlastní stranu. A pak se samozřejmě mobilizují i samozvaní mesiáši, kteří chtějí spíš sektu s kultem osobnosti než politickou entitu.

Politici i úředníci žijí v jakémsi matrixu. V systému, který je špatně nastavený, neefektivně a se špatnými motivacemi. To jim prakticky neumožňuje dobře fungovat a něco skutečně zlepšovat. Naprostá většina politiků za sebou ve funkci poslance, senátora nebo ministra žádnou stopu nezanechá, prostě nic. Funkcí jen projdou, užijí si chvilku pomyslné slávy, nic komplikovaného neotvírají, nenavrhují, nemění. Proč by to taky dělali, přináší to jen spory a problémy. Pokud něco zkusí, snese se na ně hněv dotčené zájmové skupiny a ta je zařízne, pomluví, zdiskredituje. Když nic nedělají, nemohou logicky s nikým přijít do křížku a v klidu si křeslo udrží. To je z jejich pohledu naprosto racionální strategie.

Přitom v politice je dost chytrých lidí, kteří měli ambice něco změnit, ale narazili, pochopili a vzdali to. Stáhli se do dílčích témat, která řeší, anebo do komunálu, kde aspoň za sebou vidí reálnou práci. Jenže tohle je rezignace na velkou politiku, nic víc. Je mi úplně cizí koncept, že někdo jde do politiky jen pro funkci a pozici a nemá žádnou ambici něco změnit. Nerozumím tomu a nemám pro to pochopení, tohle jsou jen kariéristi, jichž si nemůže nikdo vážit.

Hodně závisí také na tom, jak politiku chápou normální lidé. Mnoho z nich ji bere lyricky, jak říkal Václav Bělohradský, v morálních kategoriích dobra a zla, správné a špatné strany, černé a bílé, čistě fanouškovsky. Je to schematické chápání, které nepomáhá. Chybí nám respektovaný hlas již zmiňovaných elit. Ty ale spíš ztratily společenskou prestiž, nedaří se jim širší společnost oslovit a nikdo je nebere vážně. Občanská společnost je důležitá a má význam jak při drobné, málo viditelné práci, tak při kontrole mocných, oponentuře i jakési prevenci. A u velkých věcí pak může formulovat protiargumenty, skutečně monitorovat, co se děje, věnovat tomu čas i odborné kapacity. Ale nesmí se to přehnat do absurdna, do poučování, elitářství a všeználkovství. Pořád musí být tím hlavním snažit se být v občanském prostoru užitečný a přispívat k širšímu cíli a smyslu.

Už nejsem v pozici šéfa Transparency International téměř pět let a nedělám „ombudsmana všeho“, jak jsem se někdy cítil. Dává mi to jistý odstup od každodenní pěny dní. Veřejné dění stále sleduju, jsem v něm aktivní, občas se ve veřejném prostoru vyjádřím k něčemu, co mi připadá důležité nebo opomíjené. Tato kniha by měla být mým příspěvkem k těmto tématům.

POLISTOPADOVÉ DĚJINY A OLIGARCHIE

„Tahle generace nic nevydrží! To naše generace nevydržela nic mnohem líp!“
(z internetové diskuse)

Chtěl bych v této knize vysvětlit svůj pohled na zákulisí politiky a nabídnout přes jednotlivé příběhy určitý kontext událostí. Měla by být přívětivá, uchopitelná, nehrát si na akademickou publikaci, chci, aby lidi bavila, byla čtivá, umožnila jim vhled do některých fenoménů a připomněla jim je. Vychází z mých soukromých zkušeností, nejde o úplný a objektivní výklad, jedná se vždy o můj subjektivní popis reality. Chci ukázat, co je skryté a nebývá tolik vidět, načrtnout způsoby, jak se ta hra hraje. Trochu naznačit skutečnou vlivovou mapu. Proto začínám vyprávěním o našich polistopadových dějinách.

V demokracii je úplně normální, že nastává velké zklamání z vládnoucí garnitury a pak následuje snaha něco změnit a otočit. V demokracii lidé mají možnost chybu napravit, otázka je, jestli to mnohdy nedopadne ještě hůř. V dnešním Česku podle mě panuje tak hluboké zklamání ze zkorumpovaných polistopadových elit, deziluze z kvality politiky a politiků, že otáčet to bude složité. Moderní polistopadové dějiny zásadně ovlivňují naše šance na prosperitu a kvalitní společnost. Potřebujeme debatu o devadesátkách i o nultých letech, ale kritickou, nejen nostalgickou, vzpomínkovou a obdivnou. Pokusme se o ni.

KLÍČOVÉ FIGURY

Následující klasifikace nejvýznamnějších figur naší polistopadové historie je samozřejmě zjednodušující a zkreslující, ale poměrně dost o posledních třiceti pěti letech vypovídá.

1990 až 1992: Václav Havel

1993 až 1998: Václav Klaus a IPB (Investiční a poštovní banka)

1999 až 2002: František Mrázek

2003 až 2006: Appian Group

2007 až 2010: Martin Roman

2011 až 2013: Petr Kellner

2014 až 2021: Andrej Babiš a Miloš Zeman

2022 až 2024: Daniel Křetínský a Pavel Tykač

2025 a dál: Strnad? Zase Babiš? Pavel? A kdo za deset let?

Polistopadové dějiny korupce

Chtěl bych si teď s laskavým a pozorným čtenářem zahrát takovou hru. Pokusím se odvyprávět dějiny posledních třiceti pěti let z pohledu korupce a korupčních rizik. A čtenář si to zkonfrontuje s vlastními vzpomínkami na jednotlivé události a milníky.

Převlékání kabátů

Úplně na začátku, v roce 1990, šlo o převlékání kabátů u nomenklaturních kádrů. Z ředitelů fabrik a náměstků se stali manažeři v té době ještě státem vlastněných firem a institucí. Toto byla zásadní fáze, protože umožnila, aby v pozicích beztrestně zůstali. Ve většině případů nepotřebovali ani lustrační osvědčení, které se vztahovalo primárně na veřejnou správu, a proto mohli po jistém šoku začít spřádat plány, jak využít insider informace k získání ekonomického vlivu.

Samostatnou kapitolou je pak přesun bývalých estébáků do struktur nově se formující ekonomické elity, jejich transformace v zákulisní hráče českého byznysu a využití jejich kontaktů. Potenciál k vydírání zde byl neskutečný. Vzpomeňme třeba posledního šéfa StB Lorence, který byl v devadesátkách stratégem vznikající skupiny Penta.

Privatizace

Další fází pochopitelně byla privatizace, a to ve všech formách, které v Česku měla. Od přímých prodejů velkým firmám přes malou privatizaci zaměřující se na drobné provozovny, obchůdky, trafiky, hospody, drobné podnikání až ke kuponové privatizaci v obou jejích kolech. Ta umožnila koncentraci vlastnictví kuponů a tím postupné přebírání kontroly nad strategickými firmami i velkou částí ekonomiky. I zde byly insider informace o skutečném stavu firem a jejich potenciálu klíčové.

A nelze zapomenout ani na restituce. Jejich záměrem bylo vrátit, co komunisté ukradli – ale v situaci, kdy neexistovaly úplné záznamy a pozemkové i majetkové knihy byly neúplné. Což vedlo k dramatickým podvodům, nekonečnému množství sporů, mnoha nespravedlnostem a osobním i rodinným nenávistem. Justici na deset let zaplavily restituční spory a kauzy, které rozplétala s prostředky a informacemi, jež tehdy měla k dispozici.

Banky

Další riziko nastalo kolem privatizace bank do rukou zahraničních vlastníků, což se dalo považovat za dokončení hlavní privatizační fáze. Zahraniční banky vyjádřily zájem o ty české, ale pouze za předpokladu, že je stát očistí od takzvaných toxických úvěrů a prodá jim zdravé bankovní domy. A to se stalo, dokončeno to bylo za Zemanovy vlády. Stát založil konsolidační agenturu, později konsolidační banku, což byla taková popelnice na špatné, toxické úvěry, a tam je z velkých komerčních bank převedl. Očistil tak portfolia České spořitelny, Komerční banky, ČSOB i dalších bank, jež potom prodal Francouzům, Rakušanům, Belgičanům a Němcům.

Nicméně rizika nám zůstala, a to v České konsolidační agentuře, která měla spravovat problematické pohledávky na stovky miliard, ale moc nevěděla, jak je vymáhat. Rozhodla se je proto prodávat po balících, které byly zvláštně namíchané, a to zájemcům, kteří měli chuť pohledávky vymáhat dál a obchodovat s nimi. Což byla nevídaná korupční příležitost, protože pokud byl někdo s překupníky domluvený, mohl si téměř zadarmo vykoupit svůj úvěr a vrátit jenom jeho nepatrnou část.

Konkrétně? Půjčili jste si ve státní bance v 90. letech milion na svůj projekt. Pohledávka skončila ve státní agentuře a vy jste svůj závazek v rámci výkupu získali třeba za 4 % ceny čili za čtyřicet tisíc. Z dnešního pohledu nepředstavitelné, zní to jako úplná sci-fi, ale tehdy to byla realita. Stát tím fakticky záměrně zaplatil za záchranu bankovního sektoru, odvrácení rozpadu bank a vzal transformační náklady na sebe. Odhadem to stálo zhruba osm set miliard korun, možná i víc.

Do České konsolidační agentury se tehdy dostala široká škála aktiv, včetně podílů ve firmách zastavených za nesplacené pohledávky. Tady fakticky vznikala dnešní oligarchie, protože díky oddlužení firem a tomu, že reálně vrátili jen zlomek napůjčovaných úvěrů, mnozí byznysmeni přišli k majetku v řádu desítek miliard a ty pak mohli pochopitelně dál investovat a rozmnožovat. Byl to fascinující morální hazard a neopakovatelné období kumulace kapitálu na dekády dopředu.

Krach IPB

Kauza IPB zůstává jedním z největších a nejkontroverznějších příběhů českého bankovnictví, který ovlivnil nejen finanční sektor, ale i politiku a hospodářství celé země. V roce 2000 došlo k takzvanému runu na banku – masivnímu výběru vkladů ze strany znepokojených klientů. Potíže IPB se ale začaly hromadit mnohem dříve. Už v roce 1993 stát ztratil v bance majoritní podíl a ani převzetí japonskou finanční skupinou Nomura v roce 1998 nedokázalo nepříznivý vývoj zvrátit. Naopak, situace se postupně vyostřovala a obavy klientů kulminovaly právě v létě 2000.

IPB tehdy hrála v české ekonomice klíčovou roli – prostřednictvím svých úvěrů financovala značnou část podniků. Česká národní banka proto varovala, že její kolaps by mohl ohrozit stabilitu celého finančního systému. Dramatické události vyvrcholily v červnu 2000, kdy do pražského sídla banky vtrhly ozbrojené jednotky URNA, aby doprovodily příchod nuceného správce. Následně padlo rozhodnutí, že třetí největší banku v zemi převezme Československá obchodní banka (ČSOB). Stát zároveň pomohl odkupem špatných úvěrů prostřednictvím Konsolidační banky (později České konsolidační agentury).

Přesto IPB skončila krachem. Česká konsolidační agentura vykázala na celé operaci se záchranou aktiv ztrátu ve výši sto dvacet jedna miliard korun. Tím však příběh neskončil – mnoho let pokračovaly právní spory a arbitráže. Česká republika se ocitla ve vleklých soudních tahanicích s Nomurou i ČSOB, přičemž i tyto dvě instituce se navzájem žalovaly. V roce 2006 ČR arbitráž s Nomurou prohrála a nakonec dosáhla smíru, v jehož rámci vyplatila japonské straně tři miliardy šest set milionů korun. Vyšetřování poslanecké komise přitom později konstatovalo, že smlouvy o prodeji byly pro stát nevýhodné, a naopak hrály do karet ČSOB.

Do historie se zapsala i související kauza známá jako „České pivo“. V ní ČSOB žalovala Nomuru kvůli způsobu, jakým získala pivovary Prazdroj a Radegast. Nomura je nakonec prodala jihoafrické společnosti South African Breweries (dnes SABMiller) za dvacet dva miliard korun. Podle obžaloby byly transakce kryté akciemi IPB, které se později ukázaly jako bezcenné. V červenci 2022 však bylo stíhání všech obviněných zastaveno.

Veřejné zakázky a fondy EU

Postupně přicházely další fáze a nová rizika. Dramaticky začala narůstat výše veřejných zakázek. Do obnovy Česka a jeho zaostalé infrastruktury zničené komunisty bylo třeba investovat stovky miliard. Veřejné zakázky se tak staly dalším korupčním rizikem a mechanismem, na němž šlo zbohatnout, kde se uplácelo, kde se dalo masivně předražovat, protože to přece byly veřejné peníze. Ten systém funguje dodnes, potýkáme se s ním a hledáme řešení, jak to dělat lépe.

Posléze se s naším vstupem do Evropské unie objevily dotace a eurofondy. Ty byly chápány jako mana nebeská, fiktivní peníze, které nám posílá někdo z Bruselu a my je můžeme utrácet, jak chceme, na co chceme a bez pravidel.

Vytvořili jsme nesmírně složitý systém operačních programů, jeden z nejkomplikovanějších v Evropě, a to přineslo obrovské množství nových korupčních příležitostí, jak k těmto dotačním penězům přijít, klidně s nesmyslným projektem, který nikdo nekontroluje.

Nakonec přišly další sektorové příležitosti, které se otevíraly při vymáhání pohledávek, a k tomu se obecně připojil celý exekuční a vymahačský byznys. Sektory mám konkrétně na mysli zdravotnictví, energetiku, třeba solární boom, dopravu nebo sport. A nikdy to neskončí, protože přátelé státních aktiv budou navrtávat nové penězovody pořád.

Chyba systému

Celý ten příběh je hodně zjednodušený. Chci na něm však ukázat, že když se na rizika podíváte s odstupem, dokážete identifikovat konkrétní věci, které se děly, mnohé z nich naprosto záměrně a cíleně. Dalo se jim zabránit, ale nebyl na tom nejmenší zájem. Došlo k největšímu majetkovému transferu ze státních a veřejných rukou do soukromých za posledních dvě stě let. A profitovala z toho úzká skupina lidí.

Celé to pak bylo legitimizováno jako transformační proces, který je nevyhnutelný a jinak ho ani dělat nelze. V tom spočíval hlavní politický spor, že ekonomická transformace v téhle podobě je jediná možnost. A že k dílčím vedlejším efektům a ztrátám dojde, občas někdo selže a něco ukradne. Můj pocit však je, že šlo o kolaps systému, jeho cílenou vnitřní chybu, která měla obrovský majetkový transfer umožnit a zhasnout.

Polistopadové dějiny

Crony Capitalism Index a ostuda Česka

Prestižní britský časopis The Economist ve svém Crony Capitalism Indexu opakovaně hodnotí, jak se v jednotlivých zemích daří ekonomickým elitám bohatnout v souvislosti s politickou mocí, privatizací, licencemi a nikoliv na základě inovací, rizika nebo produktivity.

Česko skončilo hanebně vysoko, je druhé nejhorší na světě hned za kleptokratickým Ruskem. Naše demokratické instituce selhávají v oddělování byznysu a politiky, což by měl být základ každé liberální demokracie, právního státu a fungující tržní ekonomiky. Na celé toto období se lze dívat i optikou aktuálně dominantních stran. Lze napsat, že „ODS to vytvořila, ČSSD vylepšila a ANO definitivně přemění v kleptokracii“. Není to jen ironický bonmot, protože vystihuje určitou kontinuitu klientelistického kapitalismu.

1990–1999 ODS: Politický kapitalismus v surové podobě. Divoká privatizace, propojení politiky a podnikatelů bez jasných pravidel. Památný případ fiktivních dárců, „sarajevský atentát“ a otisky éry Václava Klause.

2000–2009 ČSSD: Namísto nápravy konsolidace systému, udržování klientelistických struktur. Korupční kauzy, manipulace veřejných zakázek a pokračující neochota vymanit stát ze „zájmového zajetí“.

2010 a dál – ANO: Nástup podnikatele do politiky pod záminkou „boje proti korupci“. Fakticky ale dochází k největšímu střetu zájmů v historii České republiky, kdy se stát stal nástrojem soukromého byznysu jednoho muže. Babišovy kauzy (Čapí hnízdo, dotace, Agrofert), ale i způsob personálního řízení státních firem to jen potvrzují.

V první polovině 90. let minulého století se u nás postupně zformoval nový systém, jehož politické těžiště pak tvořili občanští a sociální demokraté. Osou politického boje byl klasický pravolevý konflikt, jenž však jen zakrýval skutečné kartelové pojetí politiky – uměli se spolu velmi dobře domluvit.

Dneska pak není problémem malá administrativní korupce, kdy někdo uplácí někoho na úřadech. Občas se to stává, ale veřejná správa v tomto funguje relativně dobře. Naším problémem je, že se vymkla z kloubů politická reprezentace a propojení byznysu a politiky. A vymkly se nám z rukou i různé státní a městské firmy, které vytvářejí vlastní mocenská centra.

Tento typ propojení byznysu, oligarchie a politiky u nás dosáhl dramatické výše (což je zmiňovaný „crony“ systém) a v tomto směru jsme na tom asi hůře než dříve. V minulosti se uplácelo zejména ve věcech nedostatkového zboží nebo privatizací. Dnes se vše přesouvá k zakázkám, evropským penězům z dotací a oligarchické kontrole celých částí ekonomiky. A systém nemá dostatečné mechanismy kontroly.

Přibližně od roku 1995 do roku 2010 pak došlo ke koncentraci aktiv a systému. Politickým vrcholem tohoto období byly sněmovní volby v roce 2006, ve kterých ODS a ČSSD braly v součtu dnes skoro sedmdesát procent hlasů a sto padesát pět mandátů, což bylo něco mimořádného.

Od roku 2010 (a hlavně po roce 2013, kdy stranický systém fakticky vybuchl) jsme pak svědky přeskupování sil, jehož typickým znakem je vznik nových protestních a populistických stran, které od té doby soustavně posilují. A zatímco předtím se všechny relevantní politické subjekty hlásily k odkazu sametové revoluce (až na komunisty), od roku 2010 posilují strany, které se vůči němu buď ostře vymezují, nebo ho kompletně odmítají.

Tyto nové politické formace starou elitu definují jako zkorumpovanou, prohnilou a neschopnou, a proto ji chtějí nahradit. Paradoxní je, že do této skupiny se řadí i politici patřící k tehdejším špičkám, Klaus, Zeman, ale i Babiš. Ten nikdy neopomene zopakovat, že to byly ODS a ČSSD, kdo naši zemi po listopadu 1989 rozkradl, a že „ony ho vytvořily“.

V tom spočívá jejich populismus, tváří se jako bojovníci proti elitě, ale sami jsou největšími elitáři, bojují proti establishmentu, ale zároveň jsou jeho bytostnou součástí. Volby mohou tento směr završit a ve sněmovně i vládě nejspíš usednou strany, které se už nijak nehlásí k listopadovému étosu, nebo ho úplně odmítají.

Příběh zásluhovosti, demokracie a mýtus 17. listopadu

Přímočarý a zjednodušený příběh zásluhovosti se u nás tradoval dlouho. Kdo se bude snažit, dobře se učit a tvrdě pracovat, uspěje, dosáhne lepšího postavení a bude se mít lépe. Jenže realita je výrazně složitější. Na to, jak daleko se člověk v životě dostane, má zásadní vliv prostředí, do kterého se narodí, rodina, vzdělání, a hlavně sociální kapitál, konexe a kontakty. Úplně rovné šance zkrátka neexistují. Nejlépe je to vidět ve školství, kde se rozdíly a nerovnosti přenášejí z generace na generaci, a hodně záleží i na regionech.

V politice se k tomu přidává fenomén, který lze označit za emokracii, což je prostředí, kde dominují silné emoce, morální kýč a černobílé nálepkování. Politika se redukuje na jednoduché soudy: kdo je slušný a kdo ne, kdo je správný a kdo špatný. Jeden výrok, jeden tweet, a okamžitě se ozve: „To jste mě zklamal, to jsem si o vás nemyslel.“

Tahle kultura zjednodušení a ukřičených soudů zabíjí jakoukoli debatu i porozumění. Jenže paměť veřejnosti je krátká, zapomnění přichází téměř krutě. Prolétáte veřejným prostorem a najednou je ticho, jako když se za vámi zavře voda. Pro profesionální politiky, kteří byli roky zvyklí na trvalou pozornost, to musí být těžké, mnozí to nezvládají a o pozornost pak často nedůstojně prosí.

A potom je tu ještě jeden, pro mnohé nepohodlný příklad, samotné události 17. listopadu 1989. Existuje řada důvodů, proč se jimi mnoho lidí nechce detailně zabývat. Pro někoho by to mohlo znamenat narušení pečlivě budovaného obrazu „revolučního hrdiny“, pro jiné je jednodušší věřit, že režim padl „sám od sebe“. Jak řekl soudce Cepl, pravda často překáží mýtu.

Právě proto je důležité jednoduché příběhy zpochybňovat a klást nepříjemné otázky.

Jak vidím aktuální stav společnosti

I po třiceti pěti letech pořád vězíme v bahně postkomunismu. Příběhy se opakují a valí se to na nás každý den. Politická korupce, vláda oligarchů, rozkrádání státních i městských firem, tlaky na nezávislé instituce, velmi pomalá a ne moc efektivní justice, skandály s dotacemi, eurofondy, zakázkami nebo akvizicemi. Náš stát není příliš efektivní a politika podle mě problémy lidí a společnosti neřeší, vždycky se to zasekne na neschopnosti a zájmech některých lobby.

Přitom všichni vědí, že potřebujeme měnit školství, zdravotnictví, potřebujeme chytrou sociální politiku, podporovat chudé regiony, pečovat o lesy, o krajinu, potřebujeme změnit daně, stavět dálnice nebo rychlodráhy. Ale nic z toho se prakticky neděje, nebo je to velmi povrchní a pomalé. Svět se kolem zatím valí šílenou rychlostí, média chrlí nové zprávy, hltáme povrchní novinky a do krve válčíme v kulturních válkách na sociálních sítích.

Velké politické strany ANO a ODS se ve sněmovně hádají, kdo je větší korupčník. A ty malé na to nemají zásadní vliv. Přitom klientelismus a oligarchizace patří k největším překážkám modernizace státu, hospodářského růstu a snížení nerovností jak mezi lidmi, tak mezi regiony. Místo toho jako by všechny strany měly v pozadí svoje „akcionáře“. Někoho, kdo zařídí billboardy, kdo pomůže s mediálním obrazem, a samozřejmě za to něco chce. Kšeft za křeslo, dotace za ticho, zákon za službičku. Klientelistický byznys model běží naplno. A zatímco elity si rozdělují dividendy, občanům zůstává pocit, že česká politika je spíš reality show o bizarních příhodách.

Neštěstím české demokracie svým způsobem je, že se řada demokratických stran dokáže úplně snadno rozhádat. Zároveň štěstím naší demokracie je, že se autoritářské a populistické strany dokážou stejně snadno rozhádat také.

Sociolog Pavol Frič poukazuje na paradox, že občané chtějí, aby proti korupci bojoval stát, ale zároveň ho považují za zkorumpovaný. Jak to má asi v praxi fungovat, proč by rozbitý systém měl mít schopnost opravit se? V české společnosti sice panuje silné přesvědčení, že korupce je jednou z nejzávažnějších patologií současnosti, hrozbou, která ohrožuje jak společenskou soudržnost, tak samotné základy demokratického zřízení. Reakce veřejnosti na tento stav jsou však různorodé: od alibistického přístupu politických stran přes pasivitu většiny obyvatelstva až po aktivní odpor v podobě občanských iniciativ.

Potenciál Česka je ale obrovský. Naše země může být „country for the future“, jenže pokud tento chlívek neuklidíme, žádná změna nenastane a my se nepohneme z místa. Naše společnost by mohla letět mnohem rychleji, lidé jsou šikovní. Jenže korupce to brzdí, zaseklé zájmy a jejich protagonisté mnohdy zabrání tomu, abychom nějaký problém vyřešili, a místo toho to prostě necháme vyhnít.

Dvojí sociální realita v Česku

Česko dnes žije ve dvou paralelních sociálních realitách. Na jedné straně máme společnost, která podle makroekonomických ukazatelů vypadá téměř idylicky: nízká míra nezaměstnanosti a chudoby, jedna z nejvyšších rovností v příjmech na světě, relativně vysoká bezpečnost, žádné masové slumy, války ani hlad. V porovnání s globálním průměrem se máme velmi dobře. A přesto ve společnosti sílí pocit nespravedlnosti, frustrace a bezvýchodnosti. Co je špatně?

Druhá realita, ta méně viditelná, je realitou lidí sevřených mezi inflací, nedostupným bydlením, vyčerpanými veřejnými službami a stagnující kupní silou. Kumulovaná inflace za poslední tři roky šplhá k desítkám procent, ceny bydlení raketově vzrostly, zatímco mzdy, především ve veřejném sektoru a běžné zaměstnanecké sféře, nestačí držet krok. Střední třída chudne, bojí se změnit práci kvůli absenci rezerv, odkládá dobu, kdy si pořídí děti, nebo je raději ani nemá.

Lidé se bojí budoucnosti – a právě to je zásadní známka sociálního napětí. Máme poměrně „hezký“ HDP na hlavu, ale velká část populace to ve svém životě nepociťuje. Často se argumentuje tím, že zde existuje rovnost. Jenže rovnost v nízké kupní síle a ve sdílené nejistotě není důvodem k oslavě. Rovnost bez důstojnosti je málo. Frustrace lidí pak snadno přerůstá v radikalizaci, politickou, sociální i mezilidskou. Roste latentní napětí, uzavírají se vnitřní světy, sílí podezíravost, rozdělují se rodiny, sousedství, komunity. To všechno pak dopadá na každodenní život nás všech.

Havel

Václav Havel je bezpochyby symbolem porevolučního Česka a pro mě osobně to je postava, která v aktuálních českých dějinách nemá ekvivalent. Jeho odkaz je ale složitý a mnohovrstevnatý. Podle mě totiž jako prezident do určité míry selhal v tom, že dostatečně netrval na pevném institucionálním ukotvení liberální demokracie. Divoká privatizace i restituce proběhly bez limitů a mantinelů v době, kdy on byl prezidentem, hlavou státu. Jasně, on o rizicích mluvil, upozorňoval na ně, měl svůj rudolfinský projev, ale nemělo to žádný dopad. Mocensky mohl do jejich podoby zasahovat jen v prvních letech mandátu. Bohužel část společnosti i pod vlivem Klausovy rétoriky zcela odložila morální zábrany. Byla to fáze velké akumulace kapitálu. Lidé to pochopili tak, že teď se rozdává státní a veřejný majetek, a kdo má ostřejší lokty, urve víc. Kdo si nenakradl, musí pochopit, že nevyhrál. A Havel v devadesátkách v čele země, jako její symbol, ty věci svým způsobem legitimizoval.

Měli bychom se také zamyslet, proč se z „pravdoláskaře“ stalo pro dost lidí tak hanlivé slovo. Lidé po revoluci toužili hlavně po lepším, pohodlnějším životě. Když ale viděli, že privatizace často končí krachem, a přitom z vrcholné politiky zní silná morální hesla a apely, vznikl hluboký rozpor mezi tím, co se říká, a tím, co se děje. Havlův morální étos pak působil jako odtržený od reality – jako moralizování z Hradu, které ignoruje každodenní zkušenosti. Tento střet ideálů s praxí zůstává jedním z klíčových rozporů polistopadového vývoje. A právě v něm se formovalo dnešní skeptické, často cynické veřejné mínění vůči politice i vůči těm, kdo ji chtěli dělat „jinak“. Mimochodem si myslím, že dnes by Havel se svým charismatem a myšlenkami neměl vůbec šanci vyhrát přímé prezidentské volby. Společnost se posunula.

Klaus

Václav Klaus byl bezesporu zásadní postavou polistopadové éry. V devadesátých letech dominoval politice a významně ovlivnil podobu ekonomické transformace. Po konci prezidentského mandátu se dál snažil formovat svůj odkaz a soupeřit s Václavem Havlem.

Klaus si ale vlastní odkaz v dějinách, to, jak si ho budou lidé pamatovat, nakonec zničil sám. Místo důstojného stárnutí a nadhledu nad každodenní politikou si nemůže pomoct a propadl se do směšnosti, extrémních výroků a na politický okraj. Chce být zapsán jako velká postava, ale dělá hodně pro to, aby se na něj zapomnělo. Jeho čím dál vyhrocenější postoje ho dovedly k podpoře radikální AfD v Německu a prakticky všeho, co dělá Putin. Myslím, že ho už nikdo nemůže brát moc vážně. Souboj o vlastní „legacy“ těžce prohrál a je to vlastně škoda.

Zeman

Miloš Zeman je třetí nejvýraznější postavou politických dějin od roku 1989. V kapitole přímo o něm popisuju množství kauz během jeho premiérování a také volný ring jeho gangu na Hradě. Úplně mimo je podle mě představa, že Zeman nikdy nebyl na peníze, že mu stačila tlačenka, becherovka a další alkohol. Pokud svému okolí dovolíte bez omezení krást, pokud je pro vás v pořádku, když vám platí z těchto peněz kampaně, pokud dotyčné obhajujete, dáváte jim milosti, kryjete je, pokud probíhá Bamberk nebo podobné kauzy a pokud nemáte žádné záklopky, jste spoluviník a nesete přímou odpovědnost. Zemanova „legacy“ tak bude podle mě mít podobu odéru malosti, pomstychtivosti, zapomnění a ostudy.

OLIGARCHIE

„Kdo si nenakrad, musí to brát, jako že nevyhrál!“ film Hoří, má panenko

Před lety jsem byl pozván na fundraisingovou akci Nadačního fondu nezávislé žurnalistiky. Byla to moc fajn večeře, dobrá společnost, analytik Josef Šlerka tam představoval své zajímavé výzkumy. Na menší nezávislé novinářské projekty se vybraly dva miliony korun. Druhý den ohlásil Petr Kellner nákup CME, tedy televize Nova a Markíza, za třicet osm miliard korun.

Tento kontrast ukazuje obrovskou sílu peněz. A právě ta určuje, kdo má silnější hlas a jaká témata budou ve veřejném prostoru rezonovat víc. Podobných sbírek na menší mediální projekty by pak musely být tisíce, aby tomu mohly aspoň trochu konkurovat.

Boj proti oligarchii a klientelismu

Když jsem vedl Transparency International, snažil jsem se zaměřit na zásadní kauzy, ne na drobné problémy a kauzičky. Řečeno s Cimrmanem, nechtěl jsem řešit, že se ve Vyškově ztratila čepice. Znamenalo to čelit oligarchům a klientelismu na nejvyšší úrovni a s těmito obrovskými zájmy se potýkat. Tohle je podle mě klíčová mocenská struktura a od ní se odvíjejí další málo viditelné zájmy.

Jeffrey Winters ve své knize Oligarchie popisuje užitečný rámec a elegantní metodologii oligarchie, její vznik v různých historických fázích a vývoj. Umožňuje nám to přemýšlet, ve které fázi oligarchizace jsme, dosazovat si jména, příběhy a kontext vývoje Česka třicet pět let po revoluci. Klientelismus a kleptokracie pak představují faktické a velmi úzké propojení velkého byznysu (a kapitálu) s politikou, často přecházející až v organizovaný zločin.

Ne každý bohatý člověk je ale oligarcha. Winters to posuzuje podle dvou znaků: jak k majetku přišel (obchody se státem, privatizace a podobně) a jestli peníze využívá k ovlivňování politiky, pravidel hry nebo médií. Pokud to tam je, mluvme o oligarchii, i kdyby peníze získal jinak než prostřednictvím státu.

Vždy jsem se snažil brát svou misi a práci v Transparency jako vymezení se těmto velkým zájmům. Znamenalo to vstupovat do velmi složitých her a zkoušet do některých miliardových obchodů házet vidle. A to se neobejde bez protitlaků a zpětných útoků. Miliardářem se člověk v Česku nestane tak, že je na lidi hodný. Setkával jsem se s nimi, potýkal, mluvil s jejich lidmi, dostával vzkazy, zkoušel dešifrovat, jak vážně jsou míněny, co za tím je. A když jsem končil, uvědomil jsem si, že jsem po těch letech unavenější a otlučenější, než jsem si připouštěl.

Oligarchie v kostce

Co je to oligarchie? Pro mě vrstva lidí, která primárně vznikla během privatizace v devadesátkách a jejich dozvucích v dalším období. Těch, kteří využili dobu bez pravidel a největší rozprodej státního majetku v dějinách Česka. Měli možnost získat miliardové majetky během privatizace, zejména té kuponové, a využít kontakty u státních bank, které poskytovaly úvěry s vědomím, že je nikdo nebude splácet. A to se dělo za fascinující korupce, protože každá taková služba si žádala protislužbu a peníze do kapsy.

Klasickým případem korupce během privatizace v devadesátkách bylo tunelování. Vedení, často tvořené starou nomenklaturou, vysávalo z firmy aktiva, až po ní zůstala jen prázdná skořápka a hromada závazků vůči věřitelům a zaměstnancům. Tyto peníze pak použilo jako zdroj privatizace, záruk za úvěry bank. Původně byl tunelář jen manažer, ale touto nelegální formou se z něj stal majitel firmy.

Tento model byl běžný, příkladů jsou tisíce. Například ve Švýcarsku byli za něco podobného stíháni bývalí manažeři Mostecké uhelné společnosti, kteří pak přes tuto zemi prali peníze z uhlí. A kdyby fungovalo účinné vymáhání spravedlnosti, stáli by před soudem mnozí vrcholní manažeři a členové dozorčích rad ČEZ, Českých drah, ČSA, Lesů ČR, dopravních podniků a dalších státem či městy vlastněných společností.

Ve své nejsyrovější podobě bylo tunelování čistá zlodějina. Policie a justice ho nedokázaly postihovat a politicky se tolerovalo. Vrstva oligarchů byla vytvořena vlastně záměrně. Došlo tak k největšímu transferu státního a veřejného majetku do soukromých rukou v Česku za poslední stovky let.

Vznikla skupina lidí, která ve tvrdém a někdy nelítostném boji uspěla, ukázala největší rvavost, brutalitu a měla i velké štěstí, že se dostala k nejzajímavějším firmám. Kellner tak získal Českou pojišťovnu, Bakala OKD a černé uhlí v Ostravě, Světlík Vítkovice, Babiš se soustředil na zemědělství a chemii, Chrenek ovládl hutě v Třinci a zrodila se i řada uhlobaronů, kteří si rozebrali hnědé uhlí. A za touto nejvyšší ligou samozřejmě existovala spousta dalších, jimž se povedlo získat dominantní firmy ve svém sektoru, s velkým potenciálem do budoucna.

Žijeme v době oligarchizace

Žijeme v éře nebývalé moci oligarchie. Proto si myslím, že tato kapitola je pro pochopení mocenské reality dnešního Česka stěžejní. Politici totiž předali faktickou moc současné oligarchii, a to zoufale levně, obrazně za pár stříbrných. Dnešní až kastovní systém jim jde otevřeně na ruku. Pro úzkou vrstvu lidí neplatí zákony, nemají téměř žádná omezení.

Pro většinu ostatních zůstává role jakýchsi nevolníků, kteří takto získanému kapitálu slouží. Státní prostředky – dotace, pobídky, veřejné zakázky, prostě hlavní veřejné penězovody – směřují přímo či oklikou k nejbohatším, kteří je vůbec nepotřebují. K lidem, již si to dovedou zařídit, umějí v tom chodit. Žijeme v systému, kde pro jedno procento lidí zákony neplatí, protože si je koupili. Stát jim slouží, úředníci, politici i zákony se jim klaní. A je úplná iluze myslet si, že když jsou bohatí, tak už nemají potřebu majetek rozšiřovat. Toto klišé je úplně mimo.

Politici jsou často sami součástí hry. Místo aby na oligarchy tlačili a drželi jejich nekonečný apetit pod kontrolou, vodí je po konferencích jako celebrity a nabízejí veřejnosti jako vzory úspěchu. Tuhle frustraci, to ticho bezmoci, hodně lidí vnímá. Cítí, že systém pro většinu přestal fungovat a patří někomu jinému. Toho pak v politice zneužívají komunisté, nacionalisté, populisté. A my jsme si toho vědomi, ale strach nás brzdí a nic proti této nekontrolované byznysové kolonizaci neděláme. Takhle se rodí kolaps demokracie.

Přitom řešení by bylo možné – výrazně a promyšleně zdanit oligarchy, odříznout jejich firmy od veřejných peněz, neumožnit jim čerpat miliardové dotace, které nepotřebují, rozbít úzké vazby mezi státem a soukromou mocí, vytvořit jasná pravidla, která jim neumožní si politiku kupovat. Jenže k tomu chybí chuť, strategie a odvaha.

State Capture

V Česku jsme svědky silného převzetí státu ze strany oligarchie, jakéhosi únosu, ale nejsme výjimkou. Totéž platí i pro většinu našeho regionu střední a východní Evropy a přeneseně i jinde. Poslední investigativa kolem Seznamu, ÚOHS a několika miliardářů ukázala jen střípek těchto procesů. Měli bychom o všem mluvit víc, a hlavně přemýšlet, co se s tím dá dělat.

Když oligarcha vstoupí do politiky, je už pozdě. Tehdy už nehájí svůj byznys, tehdy si jde pro stát. Předtím si jen připravoval půdu. Sponzoroval strany, platil kampaně, přikrmoval think tanky, uplácel vliv. Na sítích měl armády užitečných idiotů, kteří ho adorovali. Kupoval si média, univerzity, redakce, naklonil si hlídací psy demokracie. A Forbes jim všem u toho dělal hokejové kartičky a žebříčky.

Asi před dvaceti lety jsem se bavil se spoluautorem naší ústavy Vojtěchem Ceplem o klientelismu a oligarchii. Diskutovali jsme o tom, jak oligarchizace probíhá, jaké má stupně, od kupování politiků a zákonů až po situaci, kdy oligarcha „řídí stát“ jako své auto a mává nám z okénka, a to obvykle cestou do daňového ráje. Myslím, že právě tomu dnes čelíme.

Problémem státní správy ale určitě není jen korupce a převzetí státu. Je to i neschopnost, nezájem. Opusťme proto český haléřový management a investujme do nejlepších úředníků – a tím i do infrastruktury odpovídající moderní, vyspělé zemi. Finanční motivace neprobudí zájem v každém, ale v mnohých jistě a pro rozpočet jsou to drobné. Tady není namístě šetřit, vyplatí se to násobně.

Záchranná síť, když politici skončí

Propojení s politikou je nejzřetelnější, když politici ve funkci skončí. Bývalí premiéři a ministři se stávají lobbisty v oblastech, o kterých předtím rozhodovali, ne nadarmo (a zadarmo) makají pro oligarchy. Viz Topolánek, Nečas, Hamáček, Fischer, Kalousek. O Klausovi ani není třeba mluvit.

Tato vrstva lidí určitě nebyla jednolitá, měla rozličné zájmy a v některých fázích mezi sebou válčila o vliv, přetahovala se o koupě firem, vedla proti sobě právní i byznysové boje. Ale jeden zájem měla společný. Získaná aktiva jim nikdo nesměl vzít, zpochybnit způsob nabytí ani speciálně danit. A k tomu potřebovali politiky. Podívejte se, jak Kellner roky štědře financoval Institut Václava Klause, teď jeho roli přebral Tykač. U jiných stačilo zaplatit kampaň za znovuzvolení.

Feudální dvory dnešní oligarchie

Oligarchové nejsou z mé zkušenosti žádní supergéniové, jak nám ukazují jejich PR profily a fanoušci. Jsou to tvrdí a schopní byznysmeni, kteří měli štěstí. Ocitli se u privatizace státního majetku nebo výhodných transferů a dokázali využít příležitost, která se jim naskytla. Cíleně kolem sebe vytvářejí jakési feudální dvory. Mají ekonomické poradce, právníky, bezpečnostní experty, marketéry, zákulisní spin doktory a další lidi, kteří jim pomáhají udržet moc a soukromí. A lidé mají tendenci být blízko moci a kapitálu, to se nezměnilo od středověku dodneška.

Oligarchové mají své kluby, školy, straní se „obyčejných“ lidí, většinou jimi spíš pohrdají. Ve většině případů měli jen štěstí na správné kontakty, to je celé tajemství.

Dvory zatím tvrdě pracují, aby jakoukoli regulaci, pravidla či praxi zideologizovaly, neumožnily její přijetí, aby každého kritika znemožnily, ostrakizovaly. Hlídaný a domluvený oligopol je pro ně ideál, nepůsobí tak okatě jako monopol, volání po zásahu není natolik silné, ale má podobný efekt.

Měl jsem možnost poznat několik miliardářů osobně. Starší generace, která zbohatla na privatizaci v 90. letech, nechce být označována za oligarchy, chtějí dělat byznys i venku, být za standardní investory, chtějí být vnímáni už jako byznysmeni evropského střihu. Přejí si mít dobrou reputaci, a to rychle a hned. Nechtějí, aby jejich děti slyšely ve škole, že „jejich otec ukradl banku nebo důl“. Snaží se vytvářet vlastní příběhy o tom, jak podporují demokracii a dělají dobré věci. Zakládají nadace a pracují na tom, aby se zapomnělo na jejich původní „kumulační fázi“, která byla často velmi divoká a zločinná.

Současná situace mezi oligarchy

Panuje představa, že mezi oligarchy probíhají tvrdé souboje a permanentní konkurence. Tak to ve většině případů není. Ve skutečnosti má oligarchie ráda status quo. Existují tiché dohody o rozdělení sfér vlivu a udržování současného stavu i majetku. Minimálně v určitých sektorech jsou karty jasně rozdané a přesuny fungují jedině kontrolovaně. Ano, jsou výjimky, při nichž střety mohou nastat, ale otevřenou válku nikdo nechce.

Občas dochází k dílčím střetům, spíš však výjimečně, a existuje velká snaha rychle to vyřešit – jako třeba situace, když Babiš prodával Mafru. Určité zájmy je spojují. Třeba udržet Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (ÚHOS) neúčinný a slabý. A samozřejmě držet i státní zastupitelství a trestní justici, ať se nestarají o ten největší byznys a o ně osobně. Chtějí pro sebe předvídatelné prostředí, rozdělené sféry byznysového vlivu a beztrestnost.

Babišův vstup do politiky partu oligarchů lehce vyděsil. Začali proto rychle kupovat média jako štít, doplňovat vlastní dvory, shánět schopné lobbisty, hledat spojence mezi politiky, financovat strany. Nakonec ale zjistili, že se s Babišem dá domluvit úplně stejně jako s předchozími vládami. On o změnách jen mluví, ale je jeden z nich a má stejný zájem. A také Fialova vláda vyslala jasný signál, že nic zásadního měnit nechce, zájmů nejbohatší vrstvy se nedotkne. Naopak činila kroky, které jí jdou na ruku.

Morální hazard privatizace

Kolik vypuklo v Česku bytových afér, nevysvětlitelných nákupů nemovitostí, bytů, domů ze strany politiků a vysokých úředníků. Desítky, možná stovky. Je až ironické, že právě tohle dostalo Stanislava Grosse z ČSSD, když kvůli nevysvětlitelným půjčkám na byt nakonec musel rezignovat na post předsedy vlády. A přitom šlo o pár milionů, směšné peníze proti tomu, jaké desítky a stovky miliard se kolem rozdávaly. Zhaslo se tehdy naprosto záměrně a cíleně. Znamenalo to, že nikdo nebude nic vyšetřovat, na nic se ptát, že se prostě majetky rozdají do soukromých rukou.

Bylo to brutální a z dnešního pohledu nepředstavitelné. Zašli jste si tehdy do banky pro úvěr deset milionů, bez plánu, bez zajištění, bez podnikatelské historie, a dostali je. Dnes by vás nepustili ani přes recepci, žádný investiční bankéř by se s vámi nebavil. Státní banky fungovaly jako samoobsluha. Ale ne zadarmo, královsky zbohatli i bankovní úředníci.

A úplně absurdní je, že oligarchii dnes dotujeme, třeba fosilní oligarchové typu Tykač a Křetínský na dotacích královsky bohatnou, a to nejen v Česku, ale po celé Evropě. Jak vypočítala studie organizace Re-set, bavíme se o desítkách miliard, které jen ti dva a jejich firmy ze státních rozpočtů získali za poslední roky. A pak si to srovnejte s drobnými, které jdou na jiné, potřebné projekty. V zemi, kde školy živoří a zdravotnictví i obce lepí rozpočty, sypeme desítky miliard lidem jako Tykač a Křetínský.

Média jako štít i jaderný kufřík

Je zřejmé, že média pořád ještě ovlivňují veřejné mínění a nastavují agendu, o čem se bude mluvit. Mění se to, doba je dynamická, sociální sítě tím výrazně hýbou, ale pořád tam ten vliv je. A politika jednoduše reaguje na to, o čem se mluví. Zároveň se všeobecně ví, že oligarchie postupně koupila všechna soukromá média. Někdy jako štít, někdy jako výkladní skříň pro vlastní legitimizaci, někdy jako zbraň. Ale rozhodně jako silný nástroj vlivu a hlasu k ovlivňování agendy. Spoluzakladatel Penty Marek Dospiva mluvil o tom, že si koupil Deníky jako svůj jaderný kufřík. Každý ví, že mu slouží k odstrašení, nehodlá ho použít, ale teoreticky může.

Samozřejmě máme pluralitní prostředí, existují alternativní projekty, řada kvalitních novinářů odešla z velkých vydavatelství a publikuje na sebe. Spousty menších médií přežívají, ale bez stabilních peněz to dlouhodobě dělat nejde. Fungují vlastně jako neziskovky (svého druhu politické), žádají o granty, bojují o každou korunu a o stabilitě nebo rozvoji si mohou nechat jen zdát.

Ovlivňování veřejného mínění

Oligarchové zasahují do politiky i přímo tím, že ovlivňují kandidátky. Ocitnout se na nich může samozřejmě každý, ale jde si tak pro téměř jistou porážku. Relevantním kandidátem se stane jen ten s podporou v zádech. V posledních prezidentských volbách existovala jasná snaha dvou skupin vlivných lidí najít vhodné typy. Výsledkem byl výběr Petra Pavla a Danuše Nerudové, kteří dostali masivní a dlouhodobou finanční a mediální podporu. Dalším ve hře byl pak Babiš a mezi těmi se rozhodovalo, ostatní zůstali do počtu.

V Česku je mediální scéna z oligarchů podivně uhranutá. Ke kritické novinářské reflexi oligarchie prakticky nedochází, aby něco nějak nevypadalo, aby se někdo nenaštval, aby někdo neomezil financování nebo průtok zpráv na portálu.

Současný stav a výhled do budoucna

Koncentrace bohatství a propojení ekonomické i politické moci v naší zemi dosáhly mimořádně vysoké míry a v čase spíš posilují. To však neznamená, že nemá smysl nic dělat. Je důležité nadále monitorovat a vysvětlovat souvislosti, organizovat se, aktivizovat a bojovat za každou jednotlivou kauzu. Měli bychom pokračovat v diskusi a hledat kreativní způsoby, jak krok za krokem dosáhnout pokroku, i když je před námi dlouhá cesta. Ale smysl to má.

Neměli bychom si však dělat iluze o rychlých změnách. Oligarchové mají silnou pozici, takřka nekonečné prostředky a dokázali se obrnit mnoha vrstvami ochrany. A tato česká „chobotnice“ pracuje i tak, že umí kohokoli pro sebe nebezpečného zdiskreditovat a fakticky mu tak znemožnit kariéru.

Předžalobní výzvy

Kdykoli si někdo dovolí o této mocenské vrstvě veřejně kriticky mluvit, reakce bývá téměř okamžitá. Během několika hodin se ozve tým PR. Nastupuje snaha ovlivnit výklad a pootočit smysl. S některými spin doktory se znám osobně, ti mi to vzkazují skoro až s omluvou, že to udělat musejí, je to jejich práce. Jiní ne. Občas následuje právní výhrůžka, nejdřív ostrý e-mail, pak předžalobní výzva. Dostal jsem jich hodně i sám, mohl bych si jimi obrazně vytapetovat koupelnu.

Většina hrozeb nakonec žalobou neskončí, ani k nim není faktický důvod, ale tlak je vytrvalý a promyšlený. A tento způsob používají prakticky všichni, Kellner, Dobrovský, Strnad, Lukačovič… Reakce se liší jen v tónu, nikoli v podstatě.

Tykač. Jak si vyprat minulost a koupit vliv

Pavel Tykač patří v českém byznysovém rybníčku k nejaktivnějším. Je to jeden z nejrychleji bohatnoucích fosilních miliardářů s velmi problematickou privatizační minulostí (přezdívku žralok z dob Motoinvestu nemá náhodou), aktuálním zájmem o modernizační dotace po konci hnědého uhlí a tajnými nákupy majetkových podílů ČEZ.

Tykačův byznys vždy závisel na ČEZ, od nějž koupil elektrárny, které dnes provozuje. A velkou strategickou hru hraje Tykač i kolem energetického gigantu ČEZ, což charakterizují značně neprůhledné zájmy při kupování podílů přes offshorové kyperské firmy. Média píšou, že cenu akcií táhnou nahoru i obří miliardové nákupy, které realizoval kupec s vazbami na Tykačovu energetickou skupinu Sev.en.

Cíleně si buduje vlastní politické vazby a marketingový tým, měl zájem o koupi média (Mafra). Snaží se vytvářet vlastní příběhy o tom, jak podporuje prospěšné věci a nadace, a co nejvíce zakrýt svou divokou a často velmi hraniční „kumulační fázi“. Koupě fotbalové Slavie už je jen dohra tohoto sportwashingu.

Je nepochybné, že Tykač má potřebu držet si politiky nablízku, už kvůli konci těžby uhlí a následným miliardovým dotacím z Modernizačního fondu. Jakou formou jeho lobbing o peníze probíhá, zůstává poměrně skryto. V politickém zákulisí se delší dobu mluví o tom, že vše pravidelně konzultuje s politikem za ANO Jaroslavem Faltýnkem, roky jasně nejmocnějším lobbistou v zemi. A bylo by překvapením, kdyby kontakty s Tykačem probíhaly bez koordinace s Andrejem Babišem.

V některých mediálních komentářích se dočtete, že Babiš s Tykačem se nakonec dohodnou, jak to udělají s ČEZ. Tedy dva oligarchové udělají deal nad polostátním gigantem? Pamatuju si časy, kdy by takový titulek pár obočí zvedl. Jsme v konečné fázi tendru na jádro a možných změn struktur ČEZ. Ví tedy Fialova vláda, na čem je a komu její kroky mohou sloužit? Dává jí BIS přesné informace, pokud Tykač kupuje akcie přes kyperské schránky a bílé koně? A řeší majetkovou strukturu i regulátor ČNB?

Tykač má evidentně neskrývané osobní ambice ovlivňovat veřejnou a tím i politickou debatu. Primárně přes think tanky své rodiny, snahu koupit si vlastní média a sponzoring všeho možného. Proto si Tykačova žena najala letité Babišovy spolupracovníky z ANO, stratéga Brauna a facebookového marketéra Prchala. Politický marketing a ambice ovlivňovat politické prostředí je tam výrazně cítit.

Není tedy vyloučeno, že i mediální dům Mafra nakonec skončí u Tykače a jeho vliv na veřejné mínění a politiku tím ještě zesílí. Podobně koupě fotbalové Slavie je sportovní investice s politickým přesahem a poměrně velkým mediálním i společenským výtlakem. Zápasy Slavia–Sparta jsou tak dnes především veřejným byznysovým setkáním Tykač–Křetínský.

Strnadovi a impérium CSG. Od tanků z Přelouče po globálního hráče

Zbrojní skupina Czechoslovak Group (CSG), dnes jeden z klíčových hráčů obranného průmyslu ve střední Evropě, má kořeny v roce 1995, kdy ji v bývalých vojenských opravnách v Přelouči začal budovat Jaroslav Strnad. Ten tehdy založil společnost Excalibur Army, zaměřenou na výkup nepotřebné techniky z armád bývalého východního bloku. Na dvacetihektarové ploše u železniční tratě z Prahy do Ostravy se začaly hromadit stovky tanků, obrněnců či náklaďáků. Byznys model byl jednoduchý: levně nakoupit, opravit nebo repasovat a pak výhodně prodat – nejčastěji do Afriky nebo na Blízký východ.

Syn Jaroslava Strnada Michal působí ve skupině od roku 2011, předsedou představenstva se stal v roce 2015 a v lednu 2018, ve svých pětadvaceti letech, z něj byl nejmladší miliardář v Česku. Skupina tehdy zahrnovala okolo šedesáti společností, včetně legendární kopřivnické Tatry nebo výrobce brzd Dako. V roce 2016 došlo k přejmenování skupiny na Czechoslovak Group. O dva roky později přišel překvapivý krok: Jaroslav Strnad předal celý koncern Michalovi. Stalo se tak krátce poté, co přispěl dvěma a půl milionem korun na prezidentskou kampaň Miloše Zemana.

Ačkoli CSG od té doby výrazně expandovala i do zahraničí a ta expanze jenom sílí – firma má zbrojovky po celé Evropě i za oceánem –, její základna se stále nachází v českém a slovenském obranném sektoru. Firmy ze Strnadovy skupiny se podílejí na většině zakázek české armády. Tatra zůstává základním prvkem kolové techniky, ale armáda je závislá i na dodávkách Pandurů II, vozidel Titus a střeleckých věží pro bojová vozidla CV90. Kolem Tatry v současnosti probíhají velmi nepřehledné majetkové tahanice, ukazuje to, jak ostré boje se v této zbrojní branži vedou.

Vazby a pozice této skupiny jsou pak mimořádné i na Slovensku, jak říkají tamní insideři třeba na serveru Seznam Zprávy: „Ve slovenském zbrojním průmyslu dnes není nikdo vlivnější než Strnadova CSG a nikdo se proti ní neodváží jít.“

Zvláštní pozornost si zaslouží i personální provázanost: řada důstojníků nebo armádních úředníků po odchodu z veřejné služby přechází právě do firem ze Strnadova impéria. A skupina CSG čelí i kontroverzím. V USA Strnada staršího kritizovali dokonce v Senátu kvůli údajným vazbám na Čínu a Rusko, když chtěl provést nákup tamního výrobce munice. Nicméně díky geopolitické situaci Strnad mimořádně prosperuje a je pravděpodobné, že to bude i pokračovat. Jeho jméno se dle Bloombergu objevuje v žebříčku nejbohatších lidí a dohání Renátu Kellnerovou, majitelku skupiny PPF.

Babiš a Strnad. Když oligarchové ladí noty

Oligarchie je založena na vazbách s politiky, proto byla zajímavá zpráva o námluvách zbrojního magnáta Strnada s Andrejem Babišem. Média popsala na jaře 2025 schůzku dvou oligarchů. Majitel největší české zbrojařské skupiny Czechoslovak Group Michal Strnad se sešel v Průhonicích s Andrejem Babišem, majitelem Agrofertu, šéfem ANO a pravděpodobným budoucím premiérem. Sešli se, aby narovnali napjaté vztahy, a hlavně pohovořili o společné obchodní budoucnosti. Oligarchie dobře vidí, že se Babiš vrací k vlivu a moci, teď je potřeba „dělat vztahy“ s ním.

Strnad starší míval úzké vztahy se Zemanem, kterého pravidelně sponzoroval, ale uměl dobře jednat i s dalšími politiky. Český byznys stojí na dobrých kontaktech a velké zbrojovky z logiky věci potřebují úzké vazby na stát, bezpečnostní složky a obranu. Minimálně i v české muniční iniciativě hrála tato firma klíčovou roli, ale jde hlavně o dlouhodobé zbrojní kontrakty na mnoho dalších let.

Byznys je válka a válka je byznys

Strnad je dnes dominantní zbrojař, a to v situaci, kdy Česko bude vzhledem ke geopolitickému vývoji v dalších letech vydávat na zbrojení stovky miliard. Chystá si půdu pro příští vládu i budoucí kontrakty a také má své dílčí zájmy. Kvůli plechům pro armádní auta chce koupit asi třetinu zkrachovalé ostravské hutě Liberty, a k tomu potřebuje vládu. A Babiš kandiduje v Ostravě a musí ukázat, že zachraňuje aspoň něco z průmyslu, který tam za Fialy šel ke dnu.

Člověk si pak dovede představit i další privatizace vojenských kapacit, jež jsou ve státních rukou – jako opravárenská divize státního podniku Letiště Praha. Strnad o něj stál, a za ne moc vyjasněných okolností byl tendr nakonec zastaven. To však neznamená, že se za příští vlády nemůže znovu zahájit.

Mafra

Vliv Strnadovy zbrojařské skupiny v českém byznysu v dalších letech nepochybně výrazně poroste. Strnad chtěl loni od Babiše koupit chemičku Synthesia a také mediální dům Mafra. Nepochybně tak hodlal získat mediální vliv. Nebyl proto nadšený (velmi jemně řečeno), že je Babiš nakonec prodal Karlu Pražákovi. A celé to provázela až stěží uvěřitelná informace v médiích, že Strnad plánuje Babišovu „vraždu“. Patrně šlo o drb a nesmysl, které však diskrétně prověřilo Vojenské zpravodajství. S trochou ironie bych podotkl, že v těchto kruzích se u nás už dávno nevraždí, jsme jinde, devadesátky jsou pravěk.

Křetínský

Daniel Křetínský je významný hráč českého a dnes i evropského byznysu. Bavíme se o někom, kdo už dávno není nouveau riche, ale spíš ancien pauvre. Křetínský se velmi strategicky a pragmaticky proplétá francouzskou i evropskou elitou. Nedělá věci zbrkle a chytře si vybírá lidi, již mu otevřou dveře. Investuje tam, kde to může v dlouhodobém horizontu posílit jeho postavení, a to nejen v byznysu a bankách, ale i v symbolickém, politickém kapitálu, což je zřetelně vidět jak ve Francii, tak v Británii.

Média a jiné investice (například Casino, Royal Mail) mu spíš otevírají dveře, posilují jeho značku a dávají další vyjednávací sílu. A samozřejmě i „zlepšují karmu“ v očích veřejnosti či politických elit. V Česku vlastní velmi silnou mediální skupinu Czech News Center, kam patří Blesk nebo Reflex, měl vazby na Info.cz. Ve Francii pak byla koupě Le Mondu a pozdější podpora Libérationu i dalších médií chytrým tahem, protože tím posílil svou pozici kultivovaného investora se zájmem o „demokratické hodnoty“.

Jeho styl je rafinovaný, efektivní a v něčem až fascinující, budí respekt i obavy. Mnozí ho vnímají jako tichého predátora, který si na rozdíl od jiných miliardářů nepotrpí na pozlátko, ale o to lépe ví, kde zatlačit, jak jednat a s kým se propojit. A štěstí mu přeje. Jenže takoví hráči vědí, že štěstí si člověk musí zasloužit – a hlavně zajistit.

V kapitole o odpadech popisuju jeho roli kolem firmy AVE v Čáslavi. Jednu dobu chodil i s Kellnerovou dcerou Annou, tehdejší spekulace o možném sňatku připomínaly až středověké spojení oligarchických rodů. A dlouhodobě zaměstnává expremiéra Topolánka, kterého dokonce tlačil do volby šéfa Svazu průmyslu a dopravy, v tom však neuspěl.

Jádrem jeho zájmu zatím zůstává energetika. Vsadil na selhání evropské energetické politiky po německém zavření jaderných elektráren. Na to, že uhelné elektrárny budou ještě dlouho potřeba. Neskutečně vydělal, protože mu je vlády prodaly za pár korun. Tytéž vlády mu teď platí za dodávky a nakonec přes dotace uhradí i rekultivace. Naprosto klíčovou investicí pak pro něj byla ta do tranzitu ruského plynu přes Slovensko, zprostředkovaného firmou EU Stream.

Zásadním momentem pro něj bylo spojení se spoluzakladatelem firmy J&T Patrikem Tkáčem a PPF, vznik Energetického a průmyslového holdingu (EPH) v roce 2009. Od té doby uzavírá další akvizice, aby se sám nezadřel. EPH expandoval do řady zemí a odkupoval nejen klasické elektrárny (hlavně slovenské elektrárny se staly zlatým vejcem), ale i infrastrukturní aktiva, plynovody, distribuční sítě. Mnohé z projektů by samy o sobě nedávaly velký smysl, ale dohromady tvoří komplexní síť, která mu umožňuje stavět vlády i regulátory do složité pozice: „Když mi nezaplatíte dotace, odejdu a zavřu krám.“ Tímto způsobem se mu podařilo dostat peníze za jednu a tu samou věc i vícekrát, od Britů, Němců a možná časem i od dalších států.

Strahov a fotbal

Nesmírně zajímavé je sledovat i to, jak se vyvine situace kolem smluv o smlouvách budoucích na pozemky na Strahově, které jménem Fotbalové asociace České republiky uzavřel minulý předseda Petr Fousek se Spartou, již Křetínský vlastní. Vzhledem k výměně ve vedení FAČR a nástupu nového předsedy Trundy se dá očekávat, že dohody nezůstanou bez přezkoumání, pokud vzniknou pochybnosti o výhodnosti takových ujednání pro FAČR jako celek.

Přitom právě Sparta má na Strahov dlouhodobě zálusk. Plán na výstavbu nového stadionu visí ve vzduchu už nějakou dobu a pro Spartu dává z hlediska infrastruktury i budoucího rozvoje smysl. Letná, kde Sparta sídlí dnes, je zároveň extrémně atraktivní lokalita z hlediska realit a pozemků, lukrativní místo pro byty. Kdyby se přesun stadionu na Strahov podařilo dotáhnout, mohl by prodej či přeměna pozemků na Letné přinést značné výnosy. Jinými slovy: nejde jen o fotbal a stadion, ale i o velmi hodnotnou šachovou partii s pozemky a investicemi v pozadí.

Kellner a PPF

Bylo by velmi zajímavé mít přesná data o tom, jaký měl Petr Kellner a jeho spoluinvestoři skrze skupinu PPF podíl v jednotlivých letech na českém HDP. Odhady se pohybují kolem jednoho procenta výkonu české ekonomiky, což je v kontextu jednotlivce či jedné skupiny značný vliv. PPF byl dlouhodobě nejmocnější českou finanční skupinou, nejen díky rozsahu svého podnikání, ale i napojení na politiku a média, placení spousty lidí kolem, vlivu na zahraniční politiku i její blízkosti k Rusku a Číně, kde tato skupina významně obchodovala.

Za roky svého působení posílala PPF desítky milionů korun například Institutu Václava Klause, think tanku, jehož představitelé se v posledních letech často objevují na dezinformační scéně a veřejně zpochybňují demokratické instituce. Je to paradoxní situace: domácí oligarchové platí mzdy lidem, kteří ve výsledku oslabují stát, v němž jejich vlastní byznys prosperuje.

Počátky PPF

Příběh PPF se začal psát v roce 1991. Název První privatizační fond není náhodný – skupina vznikla kvůli kuponové privatizaci. Ve druhé vlně (1993–1994) se PPF dostal mezi deset nejúspěšnějších fondů, které spravovaly body z kuponových knížek. Kde však firma malého obchodníka z Teplic se základním kapitálem sto tisíc korun získala miliony na masivní reklamu při kuponové privatizaci? Myslím, že tento vklad a do určité míry záhadný kapitál zůstává jedním z velmi střežených tajemství. Oficiální verze uvádí, že šlo o výměnný obchod. PPF získal kapitál (čtyřicet milionů Kčs) od státní firmy Sklo Union a výměnou za to její manažeři Jaroslav Přerost a Štěpán Popovič vstoupili do vedení PPF. Skupina tak od počátku fungovala na bázi obchodování s vlivem, nikoliv jen jako investiční fond.

Skutečný a naprosto zásadní zlom však přišel po ovládnutí České pojišťovny při její privatizaci. Tento příběh a jeho zákulisí by vydaly na investigativu, nicméně to, že se dominantní pojišťovna dostala do rukou této investiční skupiny, poskytlo PPF silné finanční zázemí. Celý proces by nebyl možný bez přispění tehdejšího ministra financí Ivana Kočárníka (ODS), který následně zasedl v orgánech pojišťovny a inkasoval za to štědré odměny. Česká pojišťovna v té době držela miliardové rezervy z povinného ručení, monopolního produktu. PPF tak de facto získal zdroj financí zadarmo a s ním i možnost růstu v dalších oblastech.

Energetika a spojení s Křetínským

PPF navíc spolu s J&T a Křetínským založili Energetický a průmyslový holding (EPH), který získal velké peníze na investice v energetice a dnes je to v zásadě největší hráč na českém energetickém trhu. PPF se pak z EPH vyvázal a aktiva zůstala zbylým partnerům. Jaké přesné dohody kolem toho byly uzavřeny, není úplně zřejmé, to zůstává jako tajemství skutečných majetkových poměrů v rámci české oligarchie. Nicméně tato trojice dlouhodobě propojuje velké byznysové zájmy s vlivem na strategické sektory. V kombinaci s mediálními aktivitami a kontakty v politice tak vytváří mocenský ekosystém, který je odolný vůči veřejné kontrole.

Expanze do Ruska a Číny

PPF se pak velmi angažoval i v Rusku, a to zejména prostřednictvím své dceřiné společnosti Home Credit. Ta nabízela ve velkém měřítku spotřebitelské úvěry a měla podíl i v pojišťovně Ingosstrakh, o jejíž kontrolu PPF dlouho soupeřil s Děripaskou. Aktivity v Rusku byly neprůhledné a PPF k nim poskytoval minimum veřejných informací. Zároveň šlo o oblast s vysokým výnosem a vysokým rizikem. A stejně kontroverzní byla i role PPF v česko-čínských vztazích. Podle investigace serveru Aktuálně.cz měla PR agentura placená Home Creditem za cíl ovlivňovat veřejné mínění ve prospěch Číny. Tato agentura vytvořila síť odborníků, novinářů i politiků, z nichž někteří si ani nemuseli být vědomi, jak jsou využíváni. Šlo o sofistikovanou formu takzvaného měkkého vlivu (soft power), která těžila z česko-čínských politických námluv a otevřených dveří na úrovni státu.

Po náhlé Kellnerově smrti při havárii vrtulníku samozřejmě tento kolos zdědila jeho rodina. Dochází k velkým pohybům, k vyrovnání s jeho synem, personálním rošádám a změnám ve strategii. PPF stále zůstává jedním z klíčových mocenských center se spoustou strategických zájmů a vlivem na politiku a veřejné mínění, minimálně přes vlastnictví televize Nova.

Co progresivní miliardáři?

Progresivní miliardáři jsou nová skupina lidí, kteří legálně zbohatli v posledních dvaceti letech, což je jiný příběh než původní privatizační galerka z devadesátek. Zbohatli na svých projektech, nespolupracovali na nich se státem, nešlo o privatizaci ani zneužití nedostatečné regulace a kapacity státu. Pokud však chápeme oligarchii, jak ji definuje Winters, tedy nejen podle způsobu získání majetku, ale i jako snahu využívat velké peníze k ovlivňování politiky, pak je lze za oligarchii označit také. Tito lidé dneska poměrně výrazně promlouvají i do veřejného prostoru, rozhodli se financovat část nevládního sektoru, zakládají iniciativy, jako je Druhá ekonomická transformace, změna k lepšímu a podobné. A také financují média i politiku. Je to skupina lidí, která se sdružila v několika iniciativách a zjednodušeně dává na hromadu peníze, jimiž potom podporuje různé projekty.

Typickým příkladem je vznik Deníku N, kde zaplatili jeho start, pomohli mu vzniknout a existovat. Nebo Nadační fond nezávislé žurnalistiky, přes který se financují menší mediální projekty a konkrétní témata, jež novináři a redakce zpracovávají, investigativní aktivity, datovou žurnalistiku a podobné věci. Je to reakce na privatizaci soukromých médií a v tomto smyslu i podpora plurality, různobarevnosti, nezávislosti. Samozřejmě to vyvolává i určitý odpor. Argumentem je, že si prostě jen jiní bohatí kupují a podporují jiné věci a tváří se u toho, že dělají dobro. Je v pořádku vnímat i tento aspekt hry. Bylo to vidět na volbě Petra Pavla, kterého silně a dlouhodobě podporovali v prezidentské volbě, o čemž píšu více v jiné kapitole.

Jak moc tomu rozumí?

Zajímavý aspekt je podle mě i to, že většina těchto byznysmenů veřejnému sektoru, legislativnímu procesu, médiím a nevládním organizacím moc detailně nerozumí. Nechci generalizovat, existují výjimky, ale většinou jenom chápou základní směry. Jelikož jsou to však donoři a mají peníze, právě oni rozhodují, který projekt podpoří a který ne. Což je trochu divoké, protože to je jako hodit si korunou. Jasně, žadatelé je mohou přesvědčovat a argumentovat, ale nakonec to je víceméně na osobních sympatiích.

Několikrát jsem s těmi lidmi jednal, mnohé z nich znám a oni jsou v mnoha ohledech obdivuhodní, v byznysu uspěli, vydělali peníze většinou slušným způsobem. Jenže když se s nimi bavíte o nějakém policy problému, jsou to většinou amatéři, mají jenom základní povědomí a spoléhají na instinkt. Jsou to normální chlapi, kteří uspěli v byznysu často přes softwarové firmy, jež prorazily a mají dnes třeba miliardovou hodnotu. Instinktivně rozpoznali byznysovou příležitost, ale to neznamená, že budou chápat tak komplexní věc, jako je politika a společnost, nemají křišťálovou kouli.

Startupová demokracie

Na „start-up democracy“ se dá snadno ilustrovat hlubší problém chápání demokracie. Mnozí z těchto lidí vzešli z prostředí startupů, tedy investic, u nichž odhadujete, který začínající projekt a nápad může mít šanci na úspěch. Podpoříte třeba deset projektů a víceméně čekáte, že devět z nich brzo propadne, ale jeden bude mít tak velký úspěch, že z něj nakonec bude dobrá investice. A tuto mentalitu jakési startupové demokracie si přenášíte i do politických investic. Jenže rozdíl je výrazný, politické subjekty nejsou a neměly by být startupy. Měla by za tím být jiná logika, společenské ukotvení, reprezentace zájmů, nejen aktuálně zajímavý nápad.

Roli v tom hraje i psychologický efekt, že tyto lidi prostě baví být u toho. Sázet v politice na toho, kdo má šanci uspět, finančně ho podpořit a sledovat, jak se to projeví, je prostě větší zábava než sázet na koňské dostihy. A navíc se dozvíte spoustu věcí dřív než ostatní, protože tak to prostě v tom politickém prostředí je.

Moje zkušenost je, že investoři mají dost povrchní chápání demokracie a politiky. Je pak tristní sledovat, když s nimi vedou novináři rozhovory a uctivě se ptají, proč dělají tyhle filantropické veřejné aktivity a proč je to tak skvělé. A oni skromně, že jen chtějí, aby jejich děti vyrůstaly v demokracii, nebo jinou podobnou banalitu.

Příkladem člověka, kterého to začalo extrémně bavit, je Jan Barta, dnes majitel firmy Pale Fire Capital, který do toho evidentně dává hodně peněz a energie a určitě má velkou chuť věci ovlivňovat. Ale je bolestivé vidět, jak vytahuje sociologické a politologické rozbory, a protože má peníze, tak mu to část médií i veřejnosti nekriticky baští. A mnozí neřeknou jediné slovo proti, protože to je potenciální kasička.

Peníze do systémových změn

Na druhou stranu, abych byl objektivní, tito progresivní miliardáři si zaslouží určitou úctu, dávají část svých peněz do kultivace prostředí a systémových změn. Mohli by si koupit další auta, jachty, letadla a utratit peníze rozmařile za luxus. Takže za to si zaslouží dík a respekt.

Obecně by samozřejmě bylo skvělé, kdyby bohatí lidé cíleně a promyšleně investovali do systémových změn a kultivace prostředí. Jenže i to potřebuje hluboké znalosti, zázraky se nedají čekat přes noc. Mnohé projekty mohou přinášet efekt, ale je obtížné přesně u nich změřit KPIs. V něčem je ta hra komplexnější a výsledky se nedají vyjádřit jenom počtem klientů a obratem. Možná k tomu celý ekosystém firemních nadací a iniciativ nakonec povede, ale je to ještě dlouhá cesta. Dnes se rozjíždí třeba Aliance pro moderní stát, což je trochu pokračování toho, co dříve dělala Rekonstrukce státu. Možná to povede ke kultivaci donorského prostředí, aby lidé věděli, jak peníze k systémovým změnám efektivně využívat. Bylo by to fajn.

Trump a jeho oligarchové

Na závěr kapitoly chci uvést, že oligarchie je globální fenomén, v různých podobách a formách se prosazuje všude, jak elegantně vysvětluje a klasifikuje právě Winters ve své knize Oligarchie. Velmi silně to je vidět na Americe, kde si až jakousi formu sultanistické oligarchie buduje kolem sebe Donald Trump. Elon Musk, Mark Zuckerberg a Jeff Bezos, kteří se sjeli do hlavního města na prezidentskou inauguraci, Trumpa podporují (či mu ustupují), protože očekávají nižší daně a příznivější regulace. Líbají mu prsten, bojí se, že je připravený zničit i je, pokud se mu nepodvolí.

Tito lidé nesnášejí stát ani regulace, chtějí buď převzít kontrolu nad regulátory, nebo je postupně oslabit až vyhladovět. Platit daně nehodlají. Mentalita Silicon Valley je prostoupena přesvědčením, že stát je obrovská černá díra a jedině oni mají schopnost skutečně vidět a řešit problémy světa. A Trump skutečně slíbil masivní daňové škrty pro miliardáře, pro technologické „bros“ oligarchy.

Celý ten proces je však o něčem mnohem hlubším než o udržení a růstu jejich bohatství. Jde o ideologii a záměr změnit společnost, přenastavit mechanismy za jakoukoli cenu. A nebuďme naivní ohledně jejich zájmů. Destrukcí státní správy, ať u nás v Česku, v USA, nebo kdekoli jinde, oligarchové nechtějí ušetřit veřejné peníze. Tohle nejsou jejich peníze. Oligarchie se nikdy nestará o to, aby ušetřila cizí peníze, jen aby vydělala svoje, čím více, tím lépe.

ČEZKÁ REPUBLIKA

Baví se vysocí manažeři ČEZ o tom, jak dlouho musí pracovat, aby si mohli koupit BMW.

CFO: Kluci, já možná i šest měsíců.

COO: Ty jo, tak to já asi tři měsíce.

CEO: Hele, odhaduju to tak na tři roky.

Oba: Fakt tak dlouho, jo?

CEO: Chlapi, BMW je docela velká fabrika.

Vzpomínám si na scénku z konference o energetice v roce 2022, tedy z doby šílené krize cen energií, na níž se Světlana Witowská zeptala Daniela Beneše, jak se teď řeší ceny elektřiny, a Beneš celkem bezelstně před dvěma sty lidmi řekl, že se prostě sejdou oni tři s Tykačem a Křetínským a tam se dohodnou. Witowská se tomu trochu smála, jak je to jednoduché, ale on se vlastně na tom pódiu reálně přiznal k brutálnímu kartelovému jednání. A nikomu to tam nebylo divné, asi jen mně.

Je to jen epizoda, ale ukazuje, kdo v této branži má skutečnou moc, a rozhodně to není vláda.

ČEZko

ČEZ byl vždycky mocenským epicentrem české politiky, zákulisně, vlivově, finančně. Je to prostě jasně nejvýznamnější polostátní firma. Po změnách, kdy stát dovolil prodat část akcií, už není čistě státní, ale má i menšinové akcionáře, minoritáře, je tedy veřejně obchodovatelná, avšak s dominantním vlivem státu. Stát vlastní 70 % ČEZ, menšinoví akcionáři zbylých 30 %.

Je to obrovská mašina se složitou strukturou a spoustou dceřiných firem. A kolem ní se toho spoustu točilo po celých těch třicet pět porevolučních let, protože energetika je zásadní strategická věc. Ať už to byly tendry na stavbu jaderných elektráren, fotovoltaika, nebo velké zahraniční investice ČEZ, které vesměs dopadly dost tragicky.

Celý systém provázanosti ČEZ a jeho managementu s politickými elitami a financováním politických stran je zavedený, fungoval dlouhé roky, a hlavně funguje dodnes. S nadsázkou se říká, že ČEZ má po každých volbách vždy „svých dvě stě poslanců“, a něco na tom možná pořád je.

Vliv téhle firmy na politiku zdaleka neskončil, pořád jsme v určitém smyslu ČEZká republika. Ironií a možná i jistým potvrzením našeho klientelismu je to, že nejvyššími šéfy v ČEZ byli Martin Roman, Daniel Beneš a jejich kámoši, spolužáci z jedné třídy gymplu v mém rodném Havířově. Shodou okolností jsem na něj chodil i já, i když o dost později.

Roman

Martin Roman svůj vliv budoval systematicky a cílevědomě. Sídlo ČEZ bylo epicentrem lobbistické aktivity. Stal se symbolem úspěchu, ocitl se ve správný čas na správném místě a rozšiřoval sítě vlivu a zavázanosti, měl k tomu spoustu pomahačů, „nosičů ryb“. Na rozdíl od jiných manažerů ho ale živil stát, a to v míře, jaká neměla obdoby. Za tichého souhlasu politických špiček vybudoval „systém ČEZ“, propracovaný model moci a vlivu. A ten pak léta beze zbytku využíval. Kdo by koneckonců tehdy Romanovi dával padáka? Jan Fischer, který se nikdy nepletl ČEZ do cesty, ať už jako premiér, nebo jako ministr financí?

Martin Roman se stal generálním ředitelem ČEZ za vlád ČSSD, především díky podpoře premiéra Stanislava Grosse, ministra průmyslu Milana Urbana, ministra financí Sobotky a jeho důvěrníka Radka Pokorného, který později poskytoval ČEZ právní služby.

Martin Roman měl jako šéf ČEZ v rukou jeden z nejmocnějších státních podniků, a to v době obrovských majetkových přesunů, které ovlivňují energetiku dodnes. Pod jeho vedením došlo k transakcím, které jsou zpětně velmi výhodné především pro pozdější aktéry jako EPH. Jeho byznysové vazby vytvářejí velmi znepokojivý obraz propojení státních firem a soukromého kapitálu.

Střet zájmů to byl bezesporu. Předseda dozorčí rady ČEZ, byť v „nevýkonné roli“, by se měl takovýmto vztahům vyhýbat obloukem. Už jen opticky to podrývá důvěru v jakoukoli nestrannost a oddělenost veřejného zájmu od privátního profitu. Policie vyšetřující prodej dolů Mibrag pak jen podtrhovala podezření, že nejde o nešťastné okolnosti, ale o součást širšího nástroje privatizace zisků a socializace rizik, který se tu v tichosti budoval roky. A čeští spotřebitelé učinili z Romana bohatého člověka, kdykoli cvakli vypínačem.

Kolem kšeftů ČEZ se samozřejmě vždycky točili političtí kmotři. Ať už to byl Ivo Rittig u fotovoltaické elektrárny Amun.Re, kterou ČEZ koupil, nebo lidé jako Roman Janoušek a Tomáš Hrdlička. A nezapomeňme samozřejmě na vazby vlivného politika ODS Martina Kuby, který byl chvíli ministrem průmyslu, měl pod sebou energetiku a po odchodu z vlády začal s ČEZ obchodovat. Toto napojení zůstalo velmi úzké. Martin Kuba teď ovládá pevnou rukou Jihočeský kraj (i s jadernou elektrárnou Temelín), je tam nezpochybnitelným lídrem a hejtmanem. A evidentně čeká na další příležitost ve velké politice.

Žádný strom neroste do nebe

Pamatuju si, jak za Topolánkovy vlády místopředseda vlády za zelené Martin Bursík sdělil, že pokud předseda dozorčí rady ČEZ Martin Roman skončí za mřížemi, bude to pro něho důkaz, že demokracie v Česku funguje. Přišel s tím týden poté, co magazíny na titulkách hlásaly, že Roman je „muž určený k likvidaci (tedy mukl)“. Vždy si však nechaly otevřená zadní vrátka a napsaly, že je také dost dobře možné, že Roman a jeho lidé budou řídit ČEZ ještě několik let.

Martin Roman nakonec skončil v čele ČEZ v roce 2011, ale vliv si udržel. Zůstal předsedou dozorčí rady. Působilo to jako promyšlený tah, další krok na pečlivě řízené cestě. V té době byl Roman bezpochyby považován za jednu z nejvýraznějších postav českého byznysu, celebritu první třídy. Jeho vliv stál na komplexní síti kompromisů s politickou scénou a dlouho to vypadalo, že má celé prostředí pod kontrolou. Jenže právě ten pocit absolutní dominance, který si management postupně osvojil, se stal začátkem zlomu. Nadvláda narazila na limity a jeho éra postupně skončila.

Johanes

Beneš

Mám festival ve Varech moc rád, jezdím tam pravidelně, je to skvělá kulturní akce. Ale tento aspekt je samozřejmě velmi silně cítit. Dneska už ČEZ není hlavní sponzor, ale sponzoruje po republice „milion“ jiných eventů a akcí, kulturních, sportovních i společenských, které fungují na podobné bázi.

Systém ČEZ