Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.
Všechna práva vyhrazena.
Datum poslední aktualizace: srpen 2025
ISBN: 978-80-7670-263-9
Vytvoření elektronické verze: Sandstudios, 2025

Papírové vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2025.

Nové sady 2, 602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

tel.: +420 725 565 486

Původní název: Das Meer und Ich – Wie ich mich selbst wiederfand

od Tessy Randau

© 2023 dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Weinheim/Germany

www.dtv.de

1. vydání

Překlad: © Hana Chyzy, 2025

Jazyková korektura: Zuzana Klimšová

Návrh obálky a ilustrace: Ruth Botzenhardtová | buxdesign, Mnichov

Sazba a úprava obálky: ARTEDIT, spol. s r. o., Praha

Tisk a vazba: FINIDR, s.r.o., Český Těšín

ISBN: 978-80-7670-225-7

Naše knihy dodávají na trh Euromedia Group, Infinity Zoom,

Kosmas, Pavel Dobrovský – BETA, Pemic Books a KARAVELA.

Knihy lze zakoupit v knihkupectvích nebo výhodně přímo

u nakladatele na www.knihykazda.cz

Původní název:
Das Meer und ich – Wie ich mich selbst wiederfand

od Tessy Randau

Originální vydání 2023

dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, Mnichov

© Tessa Randau 2022

Návrh obálky a ilustrace:
Ruth Botzenhardtová | buxdesign | Mnichov

Pro Henka a Maru,

ty nejlepší sourozence,

jaké si člověk může přát.

1. den

POSELSTVÍ

Sledovala jsem menší vlnu, která se mi přehoupla přes chodidla, běžela směrem k pláži a pomalu se vracela zpět do moře. Stála jsem tady už hodnou chvíli, prsty u nohou se mi nořily do písku stále hloub, a snažila jsem se vychutnat si tento okamžik. Ale nedařilo se mi to. V konečcích prstů jsem cítila neklidné brnění. „Jenom se rychle podívám,“ pomyslela jsem si poněkolikáté. Už jsem to déle nevydržela. Ze zadní kapsy džínů jsem vytáhla telefon, který jsem si samozřejmě nezapomněla vzít s sebou, než jsem vyrazila na procházku. Odemkla jsem displej a – nic. Žádná zpráva na messengeru. Žádná esemeska. Žádný nepřijatý hovor. Prostě nic.

Lehce mrholilo a drobné kapičky dopadaly na telefon a pokrývaly jej tenkou vrstvou vody. Znovu jsem ho zasunula do kapsy a zvedla jsem hlavu. Šedivá obloha splývala s šedou barvou mořské hladiny. I mokrá pláž působila smutným a špinavým dojmem. Jediné, co vzdorovalo okolní bezbarvé jednotvárnosti, byla bílá pěna na hřbetech vln, které bez ustání narážely do mých chodidel a rozlévaly se dál směrem k pobřeží.

„Škoda,“ pomyslela jsem si. Když jsem si tu cestu plánovala, představovala jsem si všechno docela jinak – azurově modré nebe a nanejvýš několik neškodných obláčků. Hřejivé paprsky slunce, jež mě příjemně hladí po kůži. A dlouhé procházky s kamarádkou Isou, kterou jsem neviděla už celou věčnost. Isa mi však před třemi dny zavolala a zkroušeně se omlouvala: „Strašně mě to mrzí, zlatíčko, ale nemůžu s tebou jet.“ Z jejího hlasu bylo znát, že je jí to opravdu líto. A hned v další větě mi s nadšením – pro ni tak typickým – vyprávěla o svém novém projektu v zaměstnání: „Představ si, že jsme konečně sehnali peníze na tu nemocnici. Nějaká stará paní nám odkázala celé své jmění a já musím hned letět do Afriky, abych zařídila všechno potřebné ohledně stavby. Tu nemocnici tam už nutně potřebují. Prosím, nezlob se na mě.“

Její zpráva mě rozesmutnila – strašně jsem se na svou nejlepší kamarádku těšila. Všechno jsem si krásně naplánovala – jak si po dlouhé době se smíchem padneme do náruče, ráno se budeme procházet v mokrém písku za doprovodu šplouchání mořských vln. V představách jsem si malovala všechna ta odpoledne, kdy se spolu usadíme v plážovém koši a ponoříme se do příběhů ve svých knihách. A konečně probdělé noci strávené nekonečným povídáním o všem, co nám leží na srdci i na duši. A pak… jeden krátký telefonát a všechny moje představy se rozplynuly v nenávratnu.

Ale jak bych se mohla na Isu zlobit? Poté, co jsme dokončily studium v oboru podnikové ekonomie, začala se Isa nadšeně věnovat práci v nejrůznějších neziskových organizacích. V současnosti pracuje pro nadaci, která pomáhá s rozvojovými projekty v Africe. Její život je docela jiný než můj: nemá rodinu, pořád někam cestuje a hýří neuvěřitelnou energií a radostí ze života.

Ze všeho nejdřív mě napadlo, že svůj pobyt na ostrově zruším. Co bych tam deset dní sama asi tak dělala? Ovšem na bezplatné storno už bylo pozdě. Jochen s dětmi mě nakonec přemluvili, abych jela i bez Isy. „Dřív sis tolik přála mít čas jen pro sebe,“ připomněl mi můj muž nechápavě. „Uklidni se a prostě si to užij!“

„To je pravda, mami,“ přitakala Lara, moje čtrnáctiletá dcera. „Hezky si to tam užij. My to tady bez tebe zvládneme.“

Zadívala jsem se na Laru a přemýšlela jsem, kam se poděla ta malá holčička, která se mě ještě před pár lety při každém loučení držela za nohu, nechtěla mě pustit a plakala. Přestože jsem si uvědomovala, že by mě Lařina slova měla vlastně těšit, píchlo mě z toho u srdce. Sklesle jsem se odvlekla do ložnice a začala si balit kufr.

Déšť mezitím zesílil a velké kapky mi smáčely vlasy i kabát. „No bezva,“ pomyslela jsem si. Těžko si mohl někdo připadat osamělejší než já v tu chvíli v tak protivném dešti. Dříve, když byly děti ještě malé, jsem během dovolené milovala i deštivé dny. Všichni čtyři jsme se uvelebili v manželské posteli našeho prázdninového apartmánu, a zatímco Jochen listoval novinami, já jsem dětem předčítala z knihy Astrid Lindgrenové. Později, vybaveni holínkami a žlutými pláštěnkami, jsme se vydali ven a nevadil nám ani silný vítr, který nás bičoval do tváří. Když jsme se z plískanice vrátili do tepla, udělali jsme si palačinky s jablečným pyré a skořicí, bohatě pocukrované, zahráli si pexeso nebo Lotti Karotti a popíjeli k tomu horké kakao. Jenomže od té doby už uplynula hezká řádka let. Někdy jsem měla pocit, že se to odehrálo v úplně jiném životě. Dnes, kdy jsem tady na ostrově sama, jsem na špatném počasí neviděla vůbec nic pozitivního. Ba naopak. Jako by se mi monotónní šedá barva vpila pod kůži a prostoupila hluboko do duše. „Proč mě ten déšť dnes tak vadí?“ ptala jsem se sama sebe, přestože jsem odpověď už znala. Nebylo to počasí, co mi kazilo náladu. Dnešní deštivá nepohoda působila pouze jako zesilovač. Ta šeď se ve mně totiž usadila už před nějakou dobou a plíživě se rozlévala do všech stran. Pohlcovala přitom jasné barvy mojí duše a plnila mě smutkem, únavou a otupělostí.

Otočila jsem se k moři zády a vrátila se pro své růžové tenisky, které ležely opodál. Na pláži skoro nikdo nebyl. V dáli jsem zahlédla jen tři lidi jdoucí těsně vedle sebe, kteří mi se svými vycházkovými holemi připomínali přerostlé mravence. Shýbla jsem se pro boty a chvíli jsem váhala, jestli si je mám nazout.

Jelikož boty i ponožky, které jsem do nich zastrčila, byly mokré, rozhodla jsem se, že se obuju později, až nahoře na promenádě, kde se budu moct posadit na lavičku a aspoň trochu si očistit chodidla od písku. Ale předtím se ještě projdu po pláži.

Co asi teď dělá Jochen s dětmi? Jonas, můj sedmnáctiletý syn, je dnes se svým týmem na zápase, hrají mimo město. A potom si nejspíš s klukama někam vyrazí. Lara je pravděpodobně zalezlá ve svém pokoji s mobilem, aby mohla nerušeně chatovat s kamarádkami. A Jochen? Ten buď sedí u svého notebooku a pracuje, něco kutí na zahradě nebo se věnuje některému ze svých mnoha koníčků.

A co dělám já? Nemám na tomto krásném ostrově nic lepšího na práci než přemítat nad tím, co právě dělá moje rodina, místo abych si užívala čas, který mám jen a jen pro sebe.

Ze zamyšlení mě vytrhl křik racků kroužících několik metrů nade mnou. Jeden z nich se spustil střemhlav dolů a snažil se pod hladinou ulovit stříbřitě třpytící se rybu. Jednou nebo dvakrát po ní neúspěšně sekl zobákem. Znovu se vznesl do vzduchu, zatímco ve vodě se stále něco lesklo. „Tak že by to nakonec nebyla ryba?“ napadlo mě. Zaostřila jsem tím směrem, ale nedokázala jsem rozpoznat, co na hladině plave. Možná odpadky, které na pláži nechal nějaký turista a příliv je odnesl s sebou, nebo je naopak odněkud vyplavil. Ach jo. Proč je na světě tolik lidí, kteří zcela očividně rádi tráví čas v přírodě, a přitom nepovažují za nutné zanechat ji po sobě čistou? Odložila jsem boty, vyhrnula si nohavice a brodila se několik metrů mělčinou směrem k odpadkům, abych je vytáhla. Jak jsem se k nim blížila, zdálo se mi, že se na vlnách pohupuje malá láhev. Natáhla jsem se pro ni a uvnitř jsem zahlédla nějaký papír. Vzkaz v láhvi?

Jako malá holka jsem vždycky snila o tom, že nějakou takovou láhev najdu, a vždy když jsme jeli k moři na dovolenou, jsem po ní pátrala. Představovala jsem si, že v ní bude mapa k pokladu smotaná do ruličky a můj život se promění v jedno velké dobrodružství. Nic takového se samozřejmě nestalo. O to víc mě překvapilo, že podobnou láhev držím v rukou zrovna teď.

„Určitě ji tam hodily nějaké děti,“ pomyslela jsem si, zatímco jsem se vracela na pláž. Přesto se mi vzrušením zrychlil tep. Musela jsem se sama nad sebou pousmát. Probudila se snad ve mně zase ta malá holka, která sní o nevšedních zážitcích? Když jsem došla ke svým teniskám, přidržela jsem si láhev koleny a otřela si ruce o džíny. Pak jsem ji vzala zase do rukou a pokusila se z ní vytáhnout korkovou zátku. Šlo to ztěžka, ale nakonec zátka povolila a s lupnutím vyklouzla. Obrátila jsem láhev hrdlem dolů a srolovaný papír vyklouzl ven. Odložila jsem láhev i se zátkou na zem a papír rozbalila.

S překvapením jsem zjistila, že vzkaz podle všeho nepsalo žádné dítě. Byl to byl rukopis dospělého člověka. Krásně zakřivená písmena psaná pravděpodobně inkoustem, který se na několika místech vlhkem rozpil. Chvíli mi trvalo, než jsem vzkaz dokázala rozluštit.

Tak dlouho jsem tě hledala, až jsem tě nakonec našla tam, kde bych to nikdy nečekala. Děkuju, milé štěstí, že mě od té doby provázíš na každém kroku!

„Páni, to je teda něco,“ polkla jsem. Komu vlastně ten vzkaz patří? A proč ho někdo napsal? Na lístku nebylo uvedeno datum ani jméno, které by prozrazovaly, kdo a kdy vzkaz napsal. Jediné, co dodávalo tomuto krátkému poselství nádech osobitosti, byla malá inkoustová kresba v pravém horním rohu. Znázorňovala větvičku s dlouhými úzkými lístky a na ní spoustou drobných bobulí. Vtom dopadla na kresbu velká dešťová kapka, a rozmazala ji. Rychle jsem papír srolovala, strčila ho zpět do láhve a uzavřela ji korkem.

Co asi ta slova znamenají? Nerozhodně jsem si láhev prohlížela a přemýšlela jsem, jak s ní naložit. Nevěděla jsem, komu je adresována, ale určitě nebyla pro mě. Rozhodla jsem se tedy, že ji hodím zpátky do moře. Přistoupila jsem k vodě, rozmáchla se a… pak jsem se zarazila a spustila ruku dolů. Z nějakého důvodu jsem láhev nedokázala moři vrátit. „Prozatím si tě vezmu k sobě,“ řekla jsem a šla se usušit.

2. den

OBJEV

Přestože jsem večer upadla do bezesného spánku, ráno jsem se probudila úplně rozlámaná. Matrace tady byla mnohem tvrdší, než jakou jsem měla doma, takže jsem se půl noci neklidně převalovala sem a tam. Naštěstí jsem si s sebou vzala alespoň vlastní polštář. Před několika lety jsem totiž zjistila, že na těch cizích nedokážu spát. Od té doby mě můj ergonomický polštář provází na všech cestách.

Protřela jsem si oči a přemýšlela, kolik asi může být hodin. Skrze stažené venkovní žaluzie pronikal do pokoje tenký pruh světla. Podívala jsem se na své náramkové hodinky a zasténala: „Vždyť je teprve šest.“ Když jsem ještě neměla děti, vždycky jsem si ráda pospala. Byly časy, kdy mi dělalo problém objevit se na přednášce v jedenáct dopoledne, protože jsem předchozí noc buď prohýřila s Isou na nějakém studentském večírku, nebo jsem do tří do rána seděla u psacího stolu a biflovala se. Zato v posledních letech jsem zcela očividně dlouhému vyspávání odvykla. Moje babička nazývala brzké vstávání v souvislosti s věkem „stařeckým útěkem z postele“.

Vstala jsem a vytáhla žaluzie. Byla jsem překvapená, když mě venku kromě odstínů šedé přivítala i modrá barva. Na nebi pořád ještě visely nevlídné mraky, ale už se mezi nimi tu a tam rýsovala modrá obloha. Rozhodla jsem se, že se rychle osprchuju a půjdu se ještě před snídaní projít na pláž. „Třeba se mezitím vyčasí,“ svitla ve mně malá jiskřička naděje. Líbila se mi představa, že za chvíli budu moct dole u moře vystavit svou tvář hřejivým slunečním paprskům.

Cestou do koupelny sklouzl můj pohled na láhev, kterou jsem včera postavila na kulatý dřevěný stolek vedle pohodlného proutěného křesla. Málem bych na ni byla zapomněla. Přistoupila jsem k ní, vzala ji do rukou a znovu otevřela. Na chvíli jsem zaváhala. Vzkaz uvnitř přece nebyl určený mně. Nijak se mě netýkal. Vrátila jsem tedy láhev na své místo a odešla do koupelny. Otočila jsem kohoutkem a dopřála si pořádný doušek vody. Když jsem se napřímila, na zlomek vteřiny jsem se zarazila. Tvář dívající se na mě ze zrcadla vypadala jinak, než bych čekala. Byla bledá, pod očima měla tmavé stíny a působila unaveně. Ale kvůli tomu mi nepřipadala tak cizí. Byla zde spousta drobných nuancí, které vůbec neodpovídaly obrazu, jaký jsem si o sobě vytvořila. Naklonila jsem se vpřed a prohlížela se zblízka. Drobné vrásky pod očima se prohloubily natolik, že se během dne už nedokázaly tak zázračně vyhladit jako dřív. Jemná rýha nad kořenem nosu dávala tušit, že se často mračím, a propůjčovala mé tváři nezvykle přísný výraz. I kolem úst se mi postupem času udělaly dvě sotva znatelné vrásky. Další tři tenké vodorovné vrásky jsem objevila na krku. A na spáncích mi už několik let mezi hnědými vlasy prosvítaly šediny, kvůli čemuž jsem se musela každé čtyři týdny barvit.

Frustrovaně jsem se odvrátila, vstoupila do sprchy a naplno pustila kohoutek.

*

Asi o třicet minut později jsem se procházela po pláži bosá s botami v ruce. Hustá oblaka se pod náporem větru trošku rozestoupila, a slunce tak dostalo příležitost alespoň na chvíli zahalit krajinu do svých paprsků. Přesto mi bylo chladno, a tak jsem si lehký letní kabát zapnula až ke krku. Nad hlavou mi zakroužili tři rackové, něco na sebe zakřičeli a odlétli směrem k moři. I dnes byla pláž téměř liduprázdná. Nejspíš proto, že většina lidí byla v zaměstnání.

Zakručelo mi v břiše. Na včerejší večeři jsem si sice moc pochutnala, ale byla příliš skromná: malá porce carpaccia z červené řepy posypaného praženými vlašskými ořechy a fetou. Doufám, že snídaně bude vydatnější.

„Už přestaň s tou nostalgií!“ napomenula jsem se v duchu. „Jsi na krásném ostrově a máš veškerý čas jen pro sebe. Co víc ti chybí ke štěstí?“

À propos štěstí – zase jsem si vzpomněla na vzkaz v láhvi.

*