Jiří Roth

SMRTELNÁ TOUHA

Šest krátkých příběhů zachycujících okamžiky touhy, frustrace a hluboké vnitřní osamělosti. Prostřednictvím syrového a psychologicky hutného vyprávění odhalují křehkost každodennosti a temné proudy, které se skrývají pod povrchem zdánlivě obyčejných životů.

Šest příběhů, které tvoří souvislou výpověď o únicích z reality, ať už jsou sebedestruktivnější nebo sebelítostivější. Jejich společným tématem jsou fyzické i mentální bariéry, které si jejich protagonisté vytvářejí sami, nebo je na ně uvrhl osud.

Šest příběhů, v nichž se touha po naplnění, lásce a kráse může zvrtnout v posedlost, iluzi a závislost. Tohle není četba pro klidné večery, je to zážitek – znepokojivý, syrový a nezapomenutelný. Zanechá ve vás otázku, kde končí hranice mezi realitou a útěkem, a zda jsme v honbě za štěstím někdy schopni rozeznat, co je ještě záchrana a co už pád do propasti.

Barbie

Vánoční svátky v rodině Morových byly určené hlavně dětem. Dospělí se na ně příliš netěšili. Důvod byl prostý. Po tolika letech manželství jejich vzájemný vztah značně ochladl. Paní Morová pro pana Mora dávno přestala být atraktivní, vadilo mu na ní spousta věcí včetně toho, jak mluví, dýchá a pohybuje se. Ve svých dvaačtyřiceti letech toužil po ženě mladší, reprezentativnější, krásnější, po ženě, se kterou by chodil do společnosti, mezi přátele, po ženě, se kterou by si užíval dovolených. Pan More při svých představách ovšem zapomínal na to, že ani on není zrovna ideální manžel. Příjmy měla rodina těsně nad hranicí životního minima, paní Morová nepracovala, čas trávila doma a starala se o dvě dívky a jednoho chlapce, které spolu s panem Morem přivedli na svět.

Pan More pracoval jako úředník na dráze, kde vypravoval nákladní vlaky. Na stejné železniční stanici dělal už jedenáct let a znal tam každý hřebík. Málokdo si také dovedl představit železniční stanici bez nevýrazné tváře pana Mora. Pan More nevydělával příliš, a tak na Vánoce nakupovala paní Morová dárky už od ledna, aby se náklady rozložily do celého roku. V srpnu se jí podařilo koupit v tržnici pro nejmladší dcerku panenku Barbie. Byla velmi krásná. Paní Morová ji už tehdy zabalila a pečlivě uschovala, aby ji žádné dítě nenašlo. Pan More také myslel na svou nejmladší, když kupoval v jiném obchodě, a v jiném měsíci jinou panenku. Byla to pouhá napodobenina Barbie, ale panu Morovi se docela líbila a nebyla ani příliš drahá. Nejstarší dcera přemýšlela, co dá své mladší sestře, a nakonec se rozhodla, že jí koupí panenku. Podobnou panenkám Barbie, po které nejmladší dítě rodiny Morů už dlouho toužilo. Když na Štědrý večer došlo k vybalování dárků, mohla se nejmladší dcera štěstím zbláznit, když na ni z haldy balicích papírů jukaly hned tři panenky Barbie.

Boží hod vánoční naplňoval pana Mora neobyčejným klidem. Bydleli daleko od svých příbuzných a na návštěvy tedy nechodili. Celý den strávil pan More v křesle u televizoru a četl některý z románů z edice pro ženy, které měl velmi rád. Příběhy z Červené knihovny mu přinášely naději, že se jeho život změní. Vždyť jejich hrdinům se to stávalo pokaždé. Na každého někde čeká to jeho štěstí. Jen být připraven. Pan More byl zabraný do příběhu mladé a chudé dívky, které se právě dvořil syn majitele továrny na cukrovinky. Ucítil, jak ho někdo tahá za rukáv. Pan More se odtrhl od knihy. Vedle něj stála nejmenší dcerka. V náručí držela tři panenky: „Která se ti nejvíc líbí?“ Pan More nechtěl zkazit dcerce radost a pozorně si tedy panenky prohlédl. Musel přiznat, že nejhezčí je ta, kterou koupila paní Morová. Panenka s velkýma modrýma očima, zrzavé vlásky jí splývaly do půli zad. Ukázal na ni. „Tahle je nejhezčí.“ Dcerka si panenku pozorně prohlédla a pak ji otci podala: „Tak si ji nech.“ Pan More se usmál, položil si panenku do klína a pokračoval ve čtení. Den se chýlil ke konci. Paní Morová ohřála řízky od včerejší slavnostní večeře a dala je na stůl. Děti se na ně vrhly. Řízky pro ně byly stále sváteční pokrm. Než se stačil pan More vzpamatovat, byly ty tam. Zbyl na něho pouze bramborový salát. „Musíš si pospíšit,“ řekla paní Morová a její manžel se zachmuřil. „Kdybys jich udělala víc, nemuseli bychom se o ně přetahovat. Jsou přece Vánoce,“ namítal pan More. Začínal být naštvaný. Zítra je poslední den volna a ještě ke všemu si ani nemůže vzít k jídlu, co chce. Paní Morová hodila manželovi demonstrativně vlastní nedojedený kus masa. „Kdybys vydělával víc, nemuseli bychom se žinýrovat,“ nabíral na síle hlas paní Morové. Děti si odešly hrát. Znaly tyhle výstupy rodičů a vůbec na ně nebyly zvědavé. V kuchyni zuřila hádka. Pan More odmítl nedojedený řízek své choti a ona ho už zpět nechtěla, protože ji přešel hlad. Nakousaný řízek putoval z okna na ulici, kde se na něj lačně vrhl vypelichaný kocour. Pan More smutně přihlížel, jak řízek mizí v jeho útrobách. Práskl dveřmi kuchyně a zabořil se do křesla v pokoji. Něco ho tlačilo do zad. Nadzvedl se a vyndal panenku. Tu, kterou si vybral. Pozorně si ji prohlížel. Výrobce dbal na každý detail. Hezky tvarovaná tvář a v ní ústa v mírném úsměvu. Ten úsměv byl laskavý a sliboval vzrušující zážitky. Tedy pokud by patřil živé dívce. Velké modré oči lemované dlouhými řasami a zrzavé vlasy. Panenka byla oblečena do sportovního kostýmu a pod bundičkou se skrývala malá ňadra. Pan More zvedl oči. Byl v místnosti sám. Pomalu panenku svlékl. Představoval si, jak by panenka vypadala, kdyby najednou ožila. Malá pevná ňadra s vyzývavými bradavkami. Štíhlé bříško ústící do bělostných spodních kalhotek. Ty se pan More zatím neodvážil svléknout. Dokonale vytvarované byly rovněž dlouhé nohy. Ta panenka byla skutečně velmi krásná.

„Můžeš si ji vzít do postele.“ Pan More si vůbec nevšiml, že přišla nejmladší dcerka. „Má ještě nějaké jiné oblečení?“ snažil se zamluvit fakt, že je panenka svlečená. Holčička odběhla pro další šatičky. Pan More navlékl panenku do dlouhých sametových šatů. Byla ještě krásnější. Hádka byla minulostí a vztek z pana Mora pomalu vyprchával. Do místnosti vešla manželka. Usmála se na dcerku, která seděla tatínkovi na klíně a společně oblékali panenku. Pan More měl nad panenkou skloněnou hlavu, ale ve skutečnosti pozoroval manželku. Usedla do křesla a z košíku vyndala pletení. Mastné vlasy, jak stála nad plotnou, květovaná zástěra jen s obtížemi skrývající velký zadek. Neforemné nohy oblečené do tlustých punčoch. Nad boky se jí vlnily faldy a na krku se jí začala dělat třetí brada. „Panebože, vždyť jí není ještě ani čtyřicet,“ pomyslel si pan More.

Ze vzhledu své ženy byl smutný. Znal ji přes dvacet let. Zabrousil ve vzpomínkách do té doby. Jeho žena patřila k nejkrásnějším dívkám ze vsi. O její přízeň usilovali chlapci ze širokého okolí. Ona dala přednost panu Morovi. Kolikrát ho napadlo, proč asi? Netušil, že jeho žena měla velkou lásku, fešáka z vedlejší vesnice. Byl to frajer a holky na něho letěly. On ale miloval dnešní paní Morovou. Jenomže se neuměl chovat. Na vojně vyvedl nějaký průšvih a na dva roky ho zavřeli. Paní Morová se uchýlila ke svému současnému choti. Nejdříve proto, aby měla pokoj od ostatních nápadníků –, a protože si myslela, že pan More je neškodný. To byla víceméně pravda. Pan More byl neškodný, ale ne imunní vůči vnadám krásné dívky. Dříve nebo později k tomu muselo dojít. Hned při druhém milování počali dítě. Paní Morová si uvědomila, že je v tom. Nejen v jiném stavu, ale v pasti společenských vztahů. Bylo nemyslitelné si pana Mora nevzít. Dnes spolu odžívají vztah plný napětí z doby, která jim nedovolovala žádné přilepšení.

Paní Morová vzdychla. „Jdu spát,“ oznámila a obrátila se na děti. Ty věděly, že je to povel i pro ně. Odešly se spořádaně umýt. Paní Morová odcházela z pokoje a krátce se zastavila u svého muže. Očima se tázala, co bude dělat on. „Já přijdu,“ slíbil. Odešla. Pan More ještě chvíli seděl a upíral oči do prázdna. V rukou stále držel panenku. Znovu si ji začal prohlížet. Kdyby se najednou ocitla vedle něho dívka stejně krásná, jako je ona. Pan More se zasnil. Prsty ohmatával pevné tělíčko plastové panenky. Bylo to, jako by přejížděl po těle skutečné dívky. Najednou se zarazil. Co kdyby ho někdo viděl? Odložil panenku na stolek a následoval svoji manželku. Bylo mu to jasné. Chtěla se udobřovat. Znamenalo to pro něho namáhavý akt. Důkladně se umyl a s povzdechem zalezl do peřin na své polovině manželské postele. Na rameni ucítil ruku své ženy. Měl chuť se milovat, ale ne s ní. Chtěl by mít vedle sebe dívku tak krásnou, jako je panenka Barbie. S ní by se miloval rád. Pevně stiskl víčka a začal si představovat, jak pomalu svléká onu neznámou mladou dívku ze šatů. Vzrušil se. Paní Morová byla příjemně překvapena. Jindy to trvalo mnohem déle. Manželé Morovi se milovali. Pan More se snažil příliš své ženy nedotýkat, aby si nepokazil dojem ze svých představ. S vypětím všech sil se vzepřel nad paní Morovou a pronikl do ní. Slastně vydechl. V jeho mysli mu právě podlehla krásná zrzka. Ve snu si představoval, jak líbá její ňadra, což u paní Morové nemohl. Věděl, že v tu chvíli by jeho mužnost poněkud ochabla. Urputně se pohyboval vpřed a vzad. Jeho vzrušení stoupalo a síla v rukou ochabovala. Paní Morová strhla svého muže na sebe. Teď už to bylo jedno. Pan More byl příliš vzrušený na to, aby selhal. Vlepil paní Morové uslintaný polibek. Byla v sedmém nebi. Nepolíbil ji už několik týdnů. Pak dosáhla vrcholu a téměř vzápětí i její manžel. Byla šťastná. Byl nešťastný. Ačkoli se miloval s vlastní ženou, připadal si, jako by se právě dopustil nevěry vůči své zrzavé panence.

Vánoce minuly. Na dráze jezdily vlaky s nezměněnou intenzitou a pan More se věnoval vypravování nákladu jako dříve. Občas poklábosil se strojvůdci z motoráčků, kteří šestkrát denně dorazili na nádraží. Nejčastěji na téma fotbal a sex. Dvojsmyslné vtipy patřily ke každému rozhovoru. Za ovládací deskou motoráčku seděl František. Dlouholetý Morův kamarád. Jako průvodčí s ním jezdíval jakýsi Čenda Moravec. Dnes ale chyběl. „Je ve špitálu,“ vysvětlil František a ukázal rukou za sebe do vozu. „Mám ale náhradu. Podívej,“ a se smíchem zuřivě mrkal. Uličkou se blížila mladá dívka. Modrá čapka trůnila na vlnách zrzavých vlasů. Byla mladá, krásná a bezstarostná. Panenka Barbie. Pan More vydechl. Jeho sen existuje! Okamžitě se jí začal dvořit. Strojvůdce František pana Mora takhle ještě nezažil. Zrzavá průvodčí se smála, až jí hlásek v hrdle klokotal jako potůček. Bělostné perličky místo zubů se jí třpytily v otevřené pusince a hrudník obdařený dvěma malými kopečky se rychle pohyboval, jak slečinka lapala po dechu v přestávkách mezi výbuchy smíchu. Pak vyšel výpravčí a hvízdl. Dvacetiminutová pauza končila. Pan More se vesele rozloučil a mával svému kamarádu Františkovi, ale ještě více do posledního okna vagonu, za nímž stála rozesmátá zrzavá průvodčí.

Vlak zmizel v zatáčce a pan More posmutněl. „Pěkná, viď?“ usmál se na kolegu výpravčí. Pan More jen povzdychl a nakrčil čelo. Jeho sen zůstane snem. Co by si taková holka počala s ním, vypelichaným nádražákem. A jak mohl pomyslet na to, že by mu na ty jeho řeči skočila? A vůbec, utajit milenku? Holý nesmysl!

Na krajinu padal soumrak, znamení, že šichta se chýlí ke konci. Čekala ho cesta domů. Nespěchal. V hlavě mu stále běhal obraz mladé průvodčí. Jak se krásně smála. Uvítal ho prázdný byt. Na stole v kuchyni lísteček se vzkazem oznamujícím, že manželka šla i s dětmi bruslit na zamrzlý rybník. Pan More byl unavený a plný dojmů ze setkání s krásnou dívkou. Pokoj vypadal posmutněle, když v něm neběhaly děti. Ulehl na gauč. Na stolku ležela zrzavá panenka Barbie. Vzal ji do rukou a zahleděl se na ni. Už mu nepřipadala jenom jako panenka. Viděl v ní veselou průvodčí, plnou života. Slyšel její zvonivý smích. Přiblížil panenku k obličeji. Cítil mentolový dech. Opatrně panenku políbil. Trhl sebou. Copak je blázen? Čekal, že se snad promění v živou bytost? Zastyděl se, ale panenku nepustil. Místo toho si ji přitiskl k rameni. Do tváře ho šimraly její hebké zrzavé vlasy. Měl pocit, že ho panenka hřeje. Znovu ji políbil. Pak ji pohladil po malé hlavičce a zavřel oči. Ve stejné poloze ho našly děti, když dorazily s maminkou z bruslení.

„Jé, mami, táta spí s panenkou,“ vypískl Honzík, když otce uviděl. Pan More sebou trhl. Otevřel oči a spatřil udivený výraz manželky. „Bylo mi smutno,“ snažil se zažertovat. „To je táty panenka,“ zastala se svého otce nejmenší dcerka. Pan More se posadil na gauči. Posadil si panenku na klín a začal se pitvořit. Děti se rozhýkaly smíchy. Ani nepamatovaly, kdy si je táta naposledy dobíral. Nakonec se zasmála i paní Morová. Představení skončilo, pan More odložil panenku a odešel do koupelny. Udělalo se mu špatně. Nevěděl, co to všechno znamená. Viděl tu dívku poprvé v životě, to přece nemohla být zamilovanost. Snažil se uklidnit. Nemyslet na ni. Je ženatý člověk a není možné podvádět manželku a to nevinné stvoření přivést do neštěstí. Pan More cítil, jak začíná být dramatický a ovládá ho sebelítost, kterou nenáviděl. Zhluboka se nadechl a opláchl si obličej studenou vodou. Pak odešel k večeři.

Ta dívka jezdila s Františkem jenom na záskok, než se Čenda vrátí z nemocnice. Odvezli ho na operaci slepého střeva. To znamená tak dva, maximálně tři týdny. Pan More si přísahal, že se dívku nebude pokoušet získat, ale jakmile ji spatřil, bylo předsevzetí nenávratně pryč. Blížil se Silvestr. Pan More si pravidelně brával na Silvestra službu. Netoužil po tom, trávit poslední den v roce doma s manželkou. V práci v tu dobu panoval zvláštní klid a atmosféra, jaká se nedá v jiné dny v roce zažít. „Co budete dělat na Silvestra?“ spustil na zrzku, sotva vykoukla ze dveří vagonu. Pokrčila rameny. „Co já vím, třeba vás přijedu navštívit,“ zahalekala na Mora. Ten se zachvěl. „Beru vás za slovo, jsem tu sám.“ „Tak fajn,“ přitakala zrzka. Bavili se. Pan More vytahoval z rukávu jeden vtip za druhým, vyprávěl historky a Františkovi se zdálo, že jeho kamarád musel nutně žít dvojím životem.

Když zrzka šla přebírat do nákladního prostoru nějaké balíčky, chytil František varovně svého přítele za rameno. „Neblbni, vždyť se dostaneš do maléru. Co si od toho slibuješ? Copak si myslíš, že můžeš takovýhle holce zamotat hlavu?“ káravý tón o deset let staršího Františka postavil pana Mora na chvíli zpátky na zem. Uvědomil si, že kamarád má pravdu. Začal se krotit, a dokonce se vymluvil ještě před odjezdem vlaku na nějakou práci a rozloučil se. A když zrzka z okénka zuřivě mávala, vzmohl se jen na nepatrné pokynutí. Děvče ze své hlavy ale nevyhnal. Silvestrovské veselí mu bylo odjakživa vzdálené. Proto se každoročně nabízel na služby, až se to stalo samozřejmostí.

Ráno bylo mrazivé a pan More se rozloučil s rodinou, aby ji spatřil zase až příští rok. Cestou na nádraží míjel malý obchůdek. Zašel dovnitř. Koupil nějaký salám a veku a pak opatrně uložil do aktovky dvě láhve šampaňského. Co kdyby náhodou? Služba posledního dne v roce probíhala pokaždé stejně. Během dne projelo několik vlaků, poslední v pět hodin odpoledne. Ráno ještě přijel nákladní vlak, který měl pokračovat až za dva dny. Pan More zúřadoval všechny dokumenty, nanosil uhlí k praskajícím kamnům a zabořil se do křesílka v kanceláři přednosty.

Do půlnoci zbývalo už jen půl hodiny. Na peroně bylo slyšet vrzání zledovatělého sněhu. Pan More neochotně vstal z ušáku a opustil teplou úřadovnu. Do okna nákladní pokladny nakukovala nějaká postava. „Haló, hledáte někoho?“ Postava se odlepila od skla a tmu ozářila záplava zrzavých vlasů. „No ne, vy jste tu opravdu? A sám? Můžu dovnitř? Přijela jsem slavit.“ Z hluboké kapsy kabátu vykukovala láhev. Pan More se zachvěl. Jeho zrzečka přijela!

Magda

Když se to sype, tak všechno najednou, pomyslel si Markov. V levé kapse mu zabrnělo. Zajel do ní rukou a vyndal mobil. Byl to Kamil, společník.

„Tak co?“

„Oukej.“

„Potřebujete pomoc?“

Nina