Kočička Hamley
a narozeninový dort

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Sandra J. Paulová

Kočička Hamley a narozeninový dort – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.
KUCHYNĚ

Černá kočička jménem Hamley věděla, že má krásný život. Bydlela v ohromném a tichém domě blízko lesa s maminkou a svými sestřičkami Lexi a Lilly.

Za domem se rozkládala veliká zahrada lemovaná vzrostlými stromy. Pro kočky, které se rády toulají venku, to bylo místo jako stvořené. Jen Hamley ještě nikam daleko nesměla. „Jsi ještě příliš malá,“ říkávala jí maminka. Zato sestřičky si mohly chodit dovnitř a ven, kdykoli se jim zachtělo.

Hamley to připadalo nespravedlivé. Byla dost velká na to, aby mohla běhat po domě, tak proč by nemohla na zahradu? Protože byla paličatá, vzala si do hlavy, že otevře kočičí dvířka a zkusí to tajně. Zatím se jí to ovšem nepodařilo. Neměla dost síly, protože byla maličká, což se jí taky nelíbilo.

Beznadějně se dívala kuchyňským oknem na sestřičky. Zrovna skotačily na zahradě poblíž svých páníčků, kteří se starali o slepice, ovce a králíky. Hamley by jim taky moc ráda pomáhala, ale ani to neměla dovoleno.

Její maminka hupsla na kuchyňský stůl a nastavila tvář sluníčku. Hamley na stůl vyskočit neuměla. Když to zkoušela naposledy, spadla ze židle.

„Musíš se naučit, jak odhadnout výšku,“ poradila jí kočičí mamka. „A na stůl můžeš jen tehdy, když tě lidé nevidí. Nelíbí se jim, když musí z jídla vytahovat kočičí chlupy.“

Hamley mrkla na židli, která stála u stolu, a pokusila se spočítat, jak vysoko musí skočit. Pak si smutně uvědomila, že to nezvládne.

„Použij drápky, dceruško,“ poradila jí mamka.

Hamley vysunula drápky, odrazila se od země a předními tlapkami se chytila polstrování židle. Látka se naštěstí neroztrhla, a tak se Hamley mohla vytáhnout nahoru. Ze židle už bylo snadné přeskočit na stůl. S radostným povzdechem se posadila vedle maminky, která na ni byla opravdu pyšná.

„Šikulka. Učíš se rychle, ale pamatuj si – tohle nikdy nedělej před našimi lidmi, protože by se moc rozzlobili. Nelíbí se jim, když škrábeme nábytek. Hlavně Jindřich se kvůli škrábancům v jednom kuse rozčiluje.“

„Ano, maminko,“ slíbila kočička. „Proč vlastně pořád nesmím chodit ven? Vždyť už jsem veliká.“

„Často se stává, že se mladé kočičky zatoulají někam daleko a pak nevědí, kudy se vrátit domů. Jindřich, Bětka a Violka by nechtěli, aby ses ztratila. Byli by moc smutní. A to bys jim přece nepřála, viď?“

„Ne, to víš, že ne,“ vyhrkla Hamley, protože měla svoji člověčí rodinu moc ráda. Nejvíc asi Violku, která ji často objímala.

„Nejdřív se musíš naučit, jak to na světě chodí. Všechno má svůj čas,“ slíbila jí mamka. „Nejprve pořádně prozkoumáme dům, potom zahradu a teprve pak zajdeme do lesa. Žijí tam lišky a s těmi se vážně nechceš potkat, když jsi maličká. I já se musím mít na pozoru. Právě kvůli nim naši lidé tak pečlivě zavírají kurník.“

„Takže lišky jsou nebezpečné?“

„A jak! Běhají hrozně rychle.“

„Jak vypadají?“

„Jsou daleko větší než ty a občas se chovají moc ošklivě.“

„Mám z nich trošičku strach,“ přiznala Hamley. „Asi bych do lesa neměla chodit vůbec.“

„Přes den lišky nikomu neubližují a od naší zahrady si drží odstup. Jindřich se o to postaral.“

„Na co si mám dát ještě pozor?“ zeptalo se kotě.

„Na lidi. Rozhodně nesmíš sama na ulici. Jezdí tam různé dopravní prostředky a těm se musíme vyhýbat.“

„Mamko, co je to dopravní prostředek?“

„Taková obrovitánská kovová věc, ve které se sedí. Lidé v ní jezdí do města nebo na nákup.“

„A co je to kov?“

„Materiál, ze kterého se vyrábí dopravní prostředky. Třeba to auto, co stojí v garáži.“

„Auto?“

„To je ta divná krabice se čtyřmi koly. Té se říká auto.“

„A jak se jmenuje ta věc, co má jen dvě kola?“ vyzvídala Hamley, která byla hrdá, že ví, co jsou to kola. Maminka jí toho už hodně vysvětlila a Hamley učení moc bavilo.

„Tomu se také říká kolo.“

„A kolo je taky nebezpečné?“

„Ani ne. Jen před něj nesmíš skočit, když na něm sedí člověk,“ usmála se mamka. „A už dost otázek. Je čas dát si šlofíka.“

„Pořád jen spíme,“ zabrblala Hamley.

„Vždyť to je naše práce, broučku. Kočky mají jenom spát a plést se lidem pod nohy. Nic víc se od nás neočekává.“

Maminka seskočila ze stolu a pokynula Hamley, aby udělala totéž. Hamley ji poslušně následovala a jen o chviličku později vešla do kuchyně Bětka.

2.
ŽIVOT

V domě panovalo ticho. Bětka pobíhala po kuchyni a Jindřich s Violkou byli v jiných místnostech. Venku pršelo a kočičí mamka tvrdila, že v dohledné době nepřestane.

Bětka si zapnula rádio a začala zvláštně pohybovat rukama a nohama a zpívat. Navíc pěkně falešně. Při tom dovádění připravovala něco, co Hamley ještě nikdy neviděla a co jí náramně vonělo.

Kotě chtělo zůstat Bětce co nejblíž, ale jakmile vyskočilo na židli, panička ho odehnala. Hamley skákání trénovala, takže teď už se dokázala dostat na sedátko i bez použití drápků.

Dům, ve kterém žili, byl útulný a teplý. Uprostřed veliké kuchyně stál stůl. Když na něm Hamley seděla, viděla na celou zahradu. Většinu místa v obývacím pokoji zabíralo několik pohovek, kde obvykle spávaly její sestřičky. Někdy tam Bětka schválně nechala kartonovou krabici, aby si do ní mohly zalézt. Zvlášť Lilly se v krabici dobře podřimovalo.

V jiné části domu byly stoly, u kterých jejich páníčci pracovali. Dveře pracoven zůstávaly obvykle otevřené a na stolech se nacházely věci, kterým lidé říkali počítače.

Hamley ráda lehávala v blízkosti lidí, když pracovali. Líbilo se jí sledovat obrazovky, i když vůbec nerozuměla tomu, co se na nich objevovalo. Občas také přešla po klávesnici, jenomže Bětku i Jindřicha to rozčilovalo a pak ji obvykle nesmlouvavě postavili na podlahu nebo položili do košíku na stole.

Dneska se lenošilo. Nikomu se nechtělo nic dělat. Když se Hamley najedla, přesunula se do obývacího pokoje, kde našla sestřičky. Lilly ležela na svém obvyklém místě na gauči, Lexi se rozvalovala v psím pelíšku mezi Kamilem a Kasperem. Všichni si užívali dlouhého odpoledního klidu. Její maminka byla nahoře v posteli, ačkoli věděla, že to Jindřichovi vadí. Někdy se kvůli tomu zlobil, zato Bětka na to neřekla jediné slovo.

Hamley však nemohla usnout. Loudavě obcházela sestřičky a psy a přemýšlela o životě. Už aby byla dospělá! Chtěla prozkoumávat zahradu, hrát si se slepicemi a králíky nebo prohánět ovce. Už to viděla dělat sestřičky. Chtěla také pozorovat ptáky a poslouchat jejich štěbetání. A chtěla jít do lesa. Lišek se nakonec zas tak moc nebála, protože pořádně nevěděla, jak vypadají.

Nejradši by chytala velké, tlusté myši a nosila je do domu, jak to často dělávala Lilly, aby poděkovala majitelům, že jí dali teplý domov. Jindřich z toho však nebyl dvakrát nadšený, obzvlášť když myšky ještě žily. To je pak rudý jako řepa vyháněl z domu koštětem. Lilly se při pohledu na něj smála, až se za břicho popadala.

„Ne.“