THE WAR AGAINST THE PAST

Copyright © Frank Furedi, 2024

Vydáno na základě dohody s Polity Press Ltd., Cambridge.

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Martin Nový

Obálka © Polity Press Ltd.

ISBN: 978-80-7611-336-7

Předmluva

Tato kniha se zrodila v říjnu 2020, na ulici vzdálené tisíce mil od místa, kde žiji. V oregonském Portlandu bylo tehdy skoro devět hodin večer, když zdejší městská policie na Twitteru oznámila, že se na rohu ulic Southwest Park Avenue a Southwest Madison Street shromáždil početný dav. „Část tohoto davu se pomocí řetězu pokouší strhnout sochu,“ informovala dále. Vandalové uspěli, za hodinu se Abraham Lincoln skácel ze soklu a stal se podruhé obětí atentátu. Záběry ze stržení sochy se rychle objevily na internetu a doputovaly i do mého počítače na britských ostrovech.

Výtržníci, kteří tento akt bezduchého vandalismu vykonali, mi připomínali lynčující lůzu – s tím rozdílem, že si za svůj terč vybrali neživou sochu někoho, kdo zemřel před více než sto padesáti lety. Jako by se vpádem do minulosti chtěli pomstít přítomnosti.

Popravdě jsem však nejspíše sledoval vyvrcholení nové podoby obrazoborectví – takové, jež je mnohem zlověstnější než pouhé ničení významných symbolů minulosti. A o tom je má kniha, v níž poukazuji na skutečnost, že celý historický odkaz západní civilizace se proměnil v bojiště, na kterém je znesvěcení Lincolna jen jednou z mnoha šarvátek.

V následujících kapitolách vysvětluji, proč je v tomto konfliktu tolik v sázce. Proč je nezbytné válku proti minulosti zastavit. Pokud totiž dovolíme, aby byla minulost odsouzena k zatracení, stěží pak najdeme pro naše životy v přítomnosti nějaký smysl.

Poděkování

Po více než rok jsem těžil z inteligentní kritiky a pronikavých postřehů, jichž se mi dostávalo jak od přátel působících v instituci Ideas Matter, tak od organizátorů konference Battle of Ideas. Velmi podnětné prostředí pro mou výzkumnou činnost mi vytvořili kolegové z bruselské pobočky MCC. Střetával jsem se s jejich názory a stanovisky a díky tomu získával důležité vhledy do zkoumané problematiky. Svůj vděk bych rád vyjádřil skvělému Normanu Lewisovi, který četl a připomínkoval koncepty kapitol, jakož i mému synu Jacobovi a manželce Ann za neocenitelné rady, jak zvýšit jejich argumentační kvalitu.

Tuto knihu věnuji neohrožené bojovnici Claire Foxové, kterou mnozí znají jako baronku Foxovou z Buckley.

ÚVOD

Formální vyhlášení oné války neproběhlo. Nezazněly žádné výstřely, jež by ji ohlásily. V médiích o ní nepadlo jediné slovo. A přesto nelze mít pochyby o tom, že někdy na přelomu minulého a současného století válka namířená proti minulosti vypukla.

Kdo za ní stojí, kdo ji rozpoutal? Těžko říct. Ti, kteří útok na dědictví evropské civilizace zaníceně podporují, nejsou členy žádné politické strany. Nezveřejnili své válečné cíle ani nepředložili jasně stanovenou strategickou vizi. Tvoří nesourodou skupinu, koalici rozdílných hnutí a zájmů.

Ještě dříve, v devadesátých letech minulého století, když se formovala první mobilizační vlna, vyslovil se britský historik Jonathan Clark proti označování podpory tohoto konfliktu jako „výsledku rozsáhlého spiknutí“. Napsal, že jsme naopak byli svědky „následku tisíců samostatných, jen vzdáleně souvisejících činů, reakcí na obecně přijímané premisy“. A byť podle Clarka šlo o rozmanité a nekoordinované iniciativy, bylo možné hovořit o „zřetelné manifestaci rozchodu s historií“.¹

Jak více rozvedu v nadcházejících kapitolách, nepřátelství vůči minulosti se rodilo pozvolna a postupně, docela nahodile, bez seriózně a dlouhodobě založené filosofie, se začalo zintenzivňovat. Použití pojmu „válka“ coby pojmenování systematických snah o dosažení stavu historického vykořenění není pouze metaforické. Ve svých důsledcích tato válka totiž vede k umenšení významu minulosti, k diskreditaci jejího odkazu a zabití ducha společností, jejichž způsob života stojí na pilířích evropské kultury.

Ústřední linka této knihy vychází z přesvědčení, že primární hybnou silou probíhajících kulturních konfliktů je nevyhlášená válka s minulostí. Zastánci tažení proti západní civilizaci se občas chovají, jako by nadále byla zdrojem nebezpečí a představovala hrozbu pro současný svět. Jejich neustálé útoky na odkaz minulosti – fyzické symboly, hodnoty a vymoženosti – připomínají zběsilou morální křížovou výpravu, mající za cíl vzbudit v lidech pocit studu za svůj původ a za to, kým jsou. Kulturní křižáci tím otevřeli druhou válečnou frontu ve snaze získat kontrolu nad výkladem minulosti.

Aktivisté usilují o vymazání dědictví západní civilizace prostřednictvím reorganizace historické paměti společnosti spolu se zpochybňováním a delegitimizací jejích ideálů a výdobytků. Aby tento cíl naplnili, pokoušejí se setřít časový rozdíl mezi přítomností a minulostí. Snad nikdy předtím se nevynaložilo tolik úsilí na přetvoření minulosti, na odmítání a znevažování historických postav a institucí. Někdy se až zdá, jako by hranice mezi dobou současnou a minulou zmizela, protože aktivisté ji jen tak beze všeho překračují a snaží se napravit dnešní problémy reformou toho, co se již událo.

Je vskutku pozoruhodné, jak velký úspěch slaví antihistorická kruciáta ve snaze odtrhnout společnost od její minulosti. Veřejné i soukromé instituce bez ustání líčí historii svých komunit v nejčernějších barvách. Vzdělávací ústavy a kulturní organizace se dobrovolně omlouvají téměř za vše, co se v minulosti stalo. Dokonce i spektakulární počiny lidské civilizace, od řecké filosofie přes intelektuální revoluci osvícenství až po vědecký pokrok modernity, se dnes pravidelně stávají předmětem odsudků kvůli údajnému spojení s vykořisťováním a útlakem. Zobrazování minulosti skrze popisy, jež zdůrazňují její zlovolný, utlačovatelský, vykořisťovatelský a surový aspekt, se neomezuje jen na malý počet historiků toužících po publicitě. Naopak četnost, s jakou se líčení historie zužuje na příběh o lidském úpadku, pouze ukazuje, že v populární kultuře dnes minulost nese nálepku „starých špatných časů“.

Kdokoli navštíví galerii nebo muzeum, musí záhy čelit rušivým upozorněním a zmínkám o škodlivém vlivu minulosti. K tomuto účelu je k dispozici celá armáda archeologů, jejichž úkolem je připsat vystaveným předmětům nějaký hřích. Kterýkoli obraz nebo objekt pocházející z osmnáctého či devatenáctého století má velkou šanci být přímo nebo nepřímo spojen s kolonialismem, případně s otrokářstvím. Patrně nejbizarnější komentáře informující o zločinech dějin doprovázejí prohlídku Burrellovy sbírky v Glasgow. Na štítku u bronzové busty mladého Římana z doby mezi lety 100 před Kristem a 100 po Kristu se návštěvník dočte: „Římští umělci napodobovali řecké sochaře, kteří používali matematiku k určování z jejich pohledu dokonalých lidských proporcí. Takto vytvořený vzor neprávem sloužil k prosazování rasistických představ o ideálních proporcích obličeje.“ Absurdní přisuzování rasistických motivů antickému sochařskému ztvárnění lidské tváře vypovídá o naprosté kulturní závislosti na hanobení děl a výtvorů minulých dob. Jeden blahosklonný komentář k bustě Římana ještě nic neznamená, je-li ale podobnými připomínkami historických příkoří opatřena řada dalších exponátů, musejí návštěvníci zákonitě nabýt dojmu, že na minulosti není co obdivovat.

Jak se ukáže v následujících kapitolách, ani některé z nejinspirativnějších příspěvků k dějinám lidstva neunikly útokům zlomyslných aktivistů rozhodnutých zbavit minulost všech pozitivních rysů. Zastánci obžaloby historie jsou odhodláni zničit renomé osvícenství tvrzením, že bylo „od počátku rasistickým počinem“.² Takové útoky na minulost sklízí značný úspěch. Historická dramata a filmy permanentně vypodobňují odkaz západní civilizace, zejména pak jeho angloamerickou složku, v nepříznivém světle. Minulost se stává obětí anachronického přepisování v souladu s programem současné politiky identity.

Veřejné i soukromé instituce se nekriticky přihlásily k ideologii dekolonizace a vysloveně si libují v odhalování vlastní „hanebné“ minulosti. Přijetím této ideologie vyjadřují žádaný morální postoj, což se stalo povinným rituálem pro každou instituci, jež chce prokázat, že správně reaguje na aktuální dění. Jediné, co křížové výpravě proti minulosti ještě chybí, je přívlastek „svatá“. Vezměme si prohlášení nazvané Supporting Decolonisation in Museums (Podpora dekolonizace v muzeích), které vydala britská Asociace muzeí. Stojí v něm, že „v době, kdy se historie ocitá pod větším drobnohledem než kdy dříve, je nezbytné, aby se muzea zapojila do diskusí a přehodnotila svou historickou roli v imperiální éře“. A následuje ujištění, že organizace bude „s muzei i nadále spolupracovat a podporovat je v tomto procesu“.³

Jedním z cílů této knihy je objasnit, proč se historie ocitla „pod větším drobnohledem než kdy dříve“. Ačkoli to tak zvnějšku může působit, při bližším pohledu je zřejmé, že „drobnohled“ (scrutiny) není tím správným výrazem vystihujícím podstatu současné kampaně za přepsání minulosti. Oxfordský slovník angličtiny definuje dané slovo jako „pečlivé šetření“ a „kritické zkoumání“.⁴ V obsedantní snaze pomstít se minulosti lze však sotva nalézt stopy po skutečně pečlivém šetření, natož po kritickém zkoumání.

K popisu snah o delegitimizaci minulosti se nabízí mnohem lepší výraz než „drobnohled“, a sice obrat „nesmírná blahosklonnost následných generací“, který použil britský sociální historik Edward Thompson.⁵

Já sám jsem později v textu pro pojmenování dnešní posedlosti revidováním historie zvolil pojem „archeologie křivd“. Tato praxe navenek usiluje o odhalování historických nespravedlností a zločinů, jež si od institucí a činitelů naší přítomnosti žádají omluvu a odčinění. Kulturní válečníci odůvodňují svou kampaň tím, že odhalené křivdy minulosti mají reálný dopad na životy četných identitních skupin v současnosti. Účelem archeologie křivd však není odkrývání dosud neznámých skutečností či událostí. Jde především o transformaci minulosti podle hodnot a záměrů soudobé politiky identity. Metoda zpětné interpretace dějin přisuzuje vinu za dnešní společenské problémy a napětí skutkům a chování jednotlivců i skupin, jež obývali svět před stovkami až tisíci lety. V důsledku toho mohou být zásadní historické postavy prakticky vyřazeny z kánonu velkých osobností.

Ukažme si to na příkladu Immanuela Kanta, jednoho z nejvlivnějších filosofů moderní éry. Máme-li věřit archeologům křivd spojeným s dekolonizačním hnutím, reprezentuje Kant jen dalšího obyčejného rasistu. A nezůstal osamocen, stejnou nálepku si vysloužil takřka každý významný osvícenský myslitel sedmnáctého a osmnáctého století. Locke, Hume, Hegel a Kant – nad těmi všemi vynesli kulturní válečníci rozsudek o vině. Zmíněné osobnosti bezpochyby oplývaly mnoha předsudky své doby, rozvíjeli však také univerzalistický postoj, jenž jim dovolil dát smysl ideálu lidské rovnosti. Právě Kant se jednoznačně stavěl proti kolonialismu a expanzionismu evropských mocností, upozorňoval na to, že „utlačují domorodce, vyvolávají rozsáhlé války mezi státy, způsobují hladomor, vzpoury, zrady a dlouhou řadu jiných útrap, jež sužují lidstvo“.⁶ Archeology křivd ale nezajímá, že Kantova etika představuje cenný zdroj obhajoby morální důstojnosti a hodnoty všech lidských bytostí bez rozdílu. Pro ně je důležité, že jeho jazyk, postoje a jednání neodpovídají nově zkonstruovaným normám, kodifikovaným v aktivisticky korektních jazykových příručkách britských a amerických institucí jedenadvacátého století.

Žel válka s minulostí neprobíhá pouze ve verbální rovině. Zahrnuje rovněž fyzické akty odstraňování symbolů minulosti. Deník The Guardian tyto případy souhrnně nazval „válkou o sochy“, ačkoli se nestrhávají, nepoškozují a neodstraňují pouze sochy. Ve čtvrté kapitole se věnuji zákrokům proti nežádoucím knihám, které knihovny ukrývají před veřejností a v některých případech rovnou ničí. Ba co víc, vrátilo se i pálení nepohodlných publikací.⁷ Vzácné a historicky významné artefakty rovněž dostávají punc „problematických“ předmětů, jež nemohou být vystaveny bez patřičně znevažující vysvětlivky. Světově proslulé Britské muzeum bylo natolik znepokojeno vlivem svých „problematických“ sbírek, že se rozhodlo zaměstnancům poskytnout „emoční podporu“ a ochranu prostřednictvím varovných upozornění umístěných v archiváliích.⁸

Hlavní cílová skupina, jíž se minulost předkládá jako příběh hanby, jsou děti a mládež. Již od útlého věku se jim dostává vzdělávání, které má za cíl navést je k tomu, aby se morálně distancovaly od vlastního kulturního dědictví a zbavily pocitu hrdosti na svou historii. Základní školy ve Velké Británii přikročily k výuce podle americké šablony a výuku již pětiletých žáků vedou v duchu odsuzování „bělošské privilegovanosti“.⁹ Učitelům se klade na srdce, aby se při výkladu na téma otrokářství vyhýbali „narativům o bílých spasitelích“ a nezdůrazňovali tak roli bělošských abolicionistů, jako byl William Wilberforce.

Vzestup tohoto frenetického ahistorismu nelze přičítat pouze intelektuální koherenci a efektivní organizovanosti kulturních křižáků. Jde spíše o výsledek působení hnutí jako Black Lives Matter. Dlužno však dodat, že se na jejich úspěchu do značné míry podílí současné kulturní klima, příznivě nakloněné jejich záměrům. Jedním z nejnápadnějších a nejvíce zarážejících rysů války s minulostí je přitom relativní absence odporu vůči ní. Vlády Spojeného království – převážně konzervativní –, jež se v posledních dekádách vystřídaly u moci, nechávaly útoky na historický odkaz své země bez povšimnutí a jednoduše na ně odmítly reagovat. Touto neochotou bránit naše dějiny se vpravdě dopustily aktu kulturní zrady.

Významnou příčinou, proč válka s minulostí dokázala ovlivnit ducha naší doby, je defenzivní postoj těch, kdo mají za úkol odkaz západní civilizace udržovat a předávat jej dál. Při zpětném pohledu je zřejmé, že jisté segmenty kulturního a politického establishmentu se vlastním společenským tradicím a historickému dědictví již delší dobu odcizují. Koncem dvacátého století poukazovali četní pozorovatelé na nejednoznačný vztah západních společností k minulosti. Chování kulturních a politických elit, které si již tehdy velmi dobře uvědomovaly, že ztratily vazbu k vlastní historii, jsem popsal před více než třiceti lety ve své knize Mythical Past, Elusive Future: History and Society in an Anxious Age. Zjištění, že neexistuje žádná obecně přijímaná verze minulosti, hojně reflektovali přední komentátoři už v sedmdesátých letech. Odcizení naší civilizace vůči vlastní minulosti bylo příznakem všeprostupujícího morálního posunu, jenž ji v této dekádě postihl.¹⁰ V roce 1979 zmíněný jev podchytil francouzský politolog Stanley Hoffmann, který ve své polemice o „zániku minulosti“ soudil, že „v důsledku rychlosti a divokosti dějin jsme nejen ztratili spojení se světem, jenž zůstal za námi, ale zdá se také, že onen svět proklamoval mnohé věci, jejichž pravdivost se nepotvrdila, a nemá proto průměrnému Evropanovi už co říct“.¹¹ A Hoffmann rozhodně nebyl sám, kdo přesvědčení o zlhostejnění Západu ke svým kulturním tradicím zastával.

Když si položil otázku, „zda existuje Evropa, zda byla nějaká minulost a zda bude i nějaká budoucnost“, 12 vyjádřil tím obavy, jež sdíleli přední myslitelé napříč politickým spektrem. Vědomí skutečnosti, že Evropa ztratila pouto s minulostí, a tedy i jasné ponětí o svém místě ve světě, vedlo ke snahám, naneštěstí jen polovičatým, znovu stvrdit její kulturní tradice. Jak se ukázalo, bylo to naposledy, kdy se západoevropský politický mainstream – křesťanští demokraté, konzervativci a liberálové – pokusil „vrátit k základům“, oživit historicky dané tradice a opět podle nich jednat. Kampaň britského premiéra Johna Majora z roku 1993, zaštítěná heslem „Zpět k základům“, byla od počátku terčem posměchu. Rychlost jejího trapného konce jen utvrdila přesvědčení, že se již není k čemu vracet.

Skupinky konzervativních intelektuálů se snažily neblahý proces odcizování se historii zastavit. Ve své knize History of the Idea of Progress (1980) varoval americký konzervativní sociolog Robert Nisbet před tím, co považoval za tragický důsledek fyzického i morálního odpoutání společnosti od vlastní minulosti. V manichejsky pojatém pochmurném obrazu historie konstatoval: „V žádném období západních dějin, dokonce ani v raném středověku nebyly odcizení, nedůvěra a nepřátelství vůči základním institucím tak hluboké a rozšířené jako zde na Západě v závěru dvacátého století.“¹³ Na druhé straně Atlantiku rovněž bila na poplach zanedlouho jmenovaná britská premiérka Margaret Thatcherová.

Jsme svědky záměrného útoku na ty, kdo chtějí prosazovat úspěch a znamenitost, záměrného útoku na naše dědictví a minulost. Jsou tu lidé, kteří nahlodávají naši národní sebeúctu tím, že líčí britské dějiny jako staletí neutuchajících pohrom, útlaku a zmaru – jako dny beznaděje, nikoli naděje.¹⁴

Nisbetem a Thatcherovou předestřený popis hrozby, jíž historické tradice jejich zemí čelily, byl výstižný. Řečená hrozba však tehdy ještě nebyla tak závažná a všudypřítomná, jako je dnes. Kdyby oba dosud žili, nepochybně by je šokovala současná intenzita nevraživosti vůči minulosti.

Když se v osmdesátých letech předchozího století rozhořely kulturní války, intelektuální a kulturní osobnosti v klíčových institucích, jež na obranu minulosti vystupovaly, se rychle proměnily v ohrožený druh. Morální devalvace západní kultury a její historie nabrala značnou sílu kupodivu právě v reaganovské a thatcherovské éře, přestože se přinejmenším navenek spojovala s triumfem konzervatismu. Ideologický úspěch reaganomiky a mohutná podpora, které se těšila, neměly na poli kultury obdoby. Konzervativní ideály týkající se tradic, rodiny, sexuality, morálky a minulosti upadly do defenzivy. Byla to zejména předposlední dekáda dvacátého století, v níž se rapidně prosazovaly kulturní normy zpochybňující tradiční západní hodnoty. To, co američtí konzervativci dříve nazývali „antikulturou“, získalo kvapem dominantní vliv. Americký politolog a sociolog Alan Wolfe k zásadnímu dění tohoto období poznamenal, že „pravice vyhrála ekonomickou válku, levice kulturní válku a střed válku politickou“.¹⁵ Tento výrok je platný i dnes. Gertrude Himmelfarbová, význačná americká konzervativní historička, na něj reagovala slovy, že „jsme sice byli ušetřeni Marxem předpovězené třídní revoluce, leč podlehli jsme revoluci kulturní“.¹⁶

Opozice vůči nově se rodícímu křížovému tažení proti historii se s pozoruhodnou lehkostí rozpadla. Význam těchto událostí zastírala aura triumfalismu, provázející reaganovsko-thatcherovskou revoluci. To, čemu se v osmdesátých letech a následujících desetiletích nevěnovala pozornost, byl fakt, že hlavní konzervativní proud se víceméně vzdal sepětí s historií. Ztráta vazby na minulost způsobila, že tradice přestaly být součástí všedního života. Odcizení se tradicím postupně narůstalo. Provázela ho ztráta víry v jejich smysl a pocit, že se již vyčerpaly a nemají co nabídnout. Hoffmann tuto pozvolnou erozi důvěry výstižně popsal:

Vymizení sepětí s minulostí je zčásti způsobeno zklamáním z ní – z toho, co vše dějiny a lidské konání zahrnovalo –, a velmi se tedy liší od úmyslného odpoutání od historie, o něž usilovali revolucionáři při svém budování nového řádu a výchově nového člověka v letech 1792, 1917 či v devětačtyřicátém v Číně. Znamená únavu z minulosti, zbavené životaschopnosti, vyhaslost a vyhoření. Ztráta představy o budoucnosti pak ještě více prohlubuje propast, za níž minulost zůstala, čím dál více vyprázdněnější a bezbarvější. Pokud společnost neví, kam kráčí a čeho nového a lepšího by měla dosáhnout, nemá ani důvod ohlížet se zpět. Nemá-li se z historie stát jen izolovaný vědecký obor nebo koníček, musí existovat víra v budoucnost, nějaké představy o ní, jakož i vůle ji vytvářet.¹⁷

Hoffmannův důraz na motiv vyčerpání a zklamání coby klíčových faktorů v procesu delegitimizace minulosti pomáhá pochopit tichý a nenápadný ústup zastánců tradicionalismu z bojiště idejí. Na začátku osmdesátých let se žádný dramatický rozchod s historií ještě nekonal, byl ale již cítit odér defétismu, vyvolaný pozbytím víry v dědictví evropské civilizace.

Co vlastně je válka s minulostí?

Kulturní války se navenek prezentují především jako zápas o morální pohled na sex, potraty, genderovou a kulturní identitu, suverenitu a rasu. Polemiky ohledně svobody slova, jazyka a rozličných dimenzí lidské komunikace se často zaměřují na normy a myšlenky považované za překonané a přežité. Na jejich pozadí se však neustále odehrávají střety postojů vůči minulosti. Jak naznačuji v následujících kapitolách, oblast historie je tím nejdůležitějším kolbištěm, na nichž kulturní války probíhají. Motorem těchto konfliktů je snaha nahradit v minulosti zakořeněné normy postoji, jež odpovídají názorům různorodých současných skupin a jednotlivců spojených s politikou identity. Ačkoli prosazovatelé různých variant politiky identity často postrádají jednotnou vizi, jejich úsilí ve výsledku slouží jednomu a témuž účelu: zpochybnění civilizačních výdobytků Západu.

Hlasití demonstranti, kteří se dožadují stržení soch či volají po dekolonizaci školství, nejsou v žádném případě jediní, kdo útočí na vlastní historii. Proti dědictví minulosti vystupují rovněž četní modernističtí technokraté, ziskuchtivé korporace i kulturní podnikatelé vezoucí se na módní vlně v Hollywoodu, New Yorku, Londýně a Paříži. Podnikatelská média jako Harvard Business Review opakovaně varují před ustrnutím v zastaralých firemních zvyklostech a prohlašují, že je „zbytečné lpět na minulosti, neboť to, na čem skutečně záleží, je budoucnost“. Rozmach politiky řízení změn v podnikatelské sféře a zavádění dalších a dalších výstřelků do vzdělávacího systému odrážejí neodolatelnou touhu pohřbít naši minulost. Tyto různorodé tlaky v souhrnu formují trend nahlížet na historii jako morálně vadnou ve srovnání s dnešními principy.

Západní elity běžně, takřka automaticky dávají minulosti punc morální vadnosti. Skrývá se za tím snaha zajistit si současnou legitimnost. Dosud dominantní narativy užívané k interpretaci politického a socioekonomického vývoje významně ztratily na platnosti, politický a kulturní establishment se proto začal potýkat s problémem své legitimity. Jedním z pokusů, jak si obhájit své autoritní postavení, je poukazování na kontrast mezi dnešní citlivostí „uvědomělých“ elit a temnou, morálně podřadnou minulostí. Dnes, kdy atmosféra politické vyčerpanosti vyústila v pokles zájmu o formulování vizí budoucnosti, nacházejí reprezentanti elitní kultury zhusta záchranu v propagování své nadřazenosti nad údajně neosvícenými tradicemi předchozích generací.

Tento samolibý, prézentistický postoj se opírá o ustavičnou potřebu připomínat světu vlastní vyspělost, stojící výše než všechny staré způsoby a zvyklosti, a permanentně se srovnávat s historickými postavami a zdůrazňovat jejich zaostalost. Rituál ponižování osobností minulosti asi nejlépe vystihuje termín „morální anachronismus“. Spočívá v tom, že historické postavy a události jsou konfrontovány s dnešními normami a podle nich odsuzovány, čímž se stírá časový rozdíl mezi minulostí a současností. Na postavy minulosti se tedy pohlíží tak, jako by to byli naši vrstevníci. A tak se Aristoteles, Chaucer, Shakespeare, Hume a Kant v jednom kuse ocitají před soudem současného veřejného mínění, jenž je obviňuje z různých nedávno zformulovaných kulturních zločinů. Účelem těchto rituálů je údajně „zvýšit povědomí“ o minulých křivdách. Mnohdy se však zdá, že rituální špinění pověsti historicky významných postav má rovněž za cíl tyto dávno mrtvé osobnosti převychovat. Ve skutečnosti nejde o nic jiného než o promítání současnosti do minulosti. Prostřednictvím této manipulace jsou naši předkové nuceni skládat účty v souladu s duchem dnešní doby.

Bez ohledu na filosofické či politické rozdíly většina seriózních myslitelů donedávna věřila, že si z dějin můžeme vzít důležitá ponaučení. Ti konzervativněji naladění si dokonce troufali tvrdit, že ze starých tradic lze čerpat transcendentální pravdy, platné v každé době. Druzí se zase domnívali, že dějiny jsou nám inspirací k pokrokovým změnám. Současný duch prézentismu vybízí k úplně jinému přístupu, jenž minulosti upírá nárok být nositelkou jakýchkoli pravd. V lepším případě je minulost obviňována z bezvýznamnosti, v tom horším se jí klade za vinu, že napáchala škody na následujících generacích.

Na počátku jedenadvacátého století měl prézentistický duch v postojích západních elit již zcela navrch. Elity došly k závěru, že tempo změn ve světě je tak rychlé, že téměř vše pocházející z minulosti beznadějně zastaralo a nemá k dnešku co říct.¹⁸ Pociťovaly zklamání z vlastního historického odkazu a seznaly, že hodnoty předchozích generací nejsou slučitelné s moderním způsobem života. Zachovávání starých tradic proto nemohlo být něčím, co by chtěly bránit. Ostatně na půdě kulturních a vzdělávacích institucí není již dlouho zvláštností vykreslovat minulost jako cizí, ne-li přímo nepřátelské teritorium. Desítky let před rozmachem podpory dekolonizace tedy již převládaly kulturní normy, jež začasté stály v protikladu k těm starým. Jakmile se opoziční stanoviska začala prosazovat, byla cesta k politizaci odcizenosti společnosti vůči historii volná. V tomto okamžiku nabrala antihistorická kruciáta na obrátkách a rozhořela se v to, co nazývám válkou s minulostí.

Minulost byla terčem kulturních válek odjakživa. Během nich často zaznívaly okázalé narážky na zastaralý jazyk, chování a postoje vyjadřující pohrdání historií, snahu ji znevážit. Když televize varují před „zastaralými postoji a jazykem“, je zřejmé, co tím ve vztahu k zavedeným normám sdělují.¹⁹ Vykreslují minulost jako něco veskrze škodlivého, aniž by byli ochotni připustit, že by historie mohla nést i prvky hodnotné či inspirativní pro budoucnost. Samotný rituál varování před nemoderními způsoby chování a myšlení v sobě nese implicitní výzvu přistupovat k nim s nedůvěrou.

Četné interpretace kulturních válek stavějí jejich aktéry vně západního společenského mainstreamu. Moderním „radikálům“ se často připisuje odpovědnost za pokusy odstranit vládu norem definujících Západ. Není pochyb o tom, že aktivisté spojení s těmito snahami hráli ve zmíněních konfliktech důležitou roli. Svého pozoruhodného úspěchu by však nedosáhli bez spoluúčasti určitých segmentů západního politického a kulturního establishmentu, který ztratil zájem o své historické dědictví a nepodnikl nic proti kulturním válečníkům srocujícím se u jeho bran. Naopak v řadě institucí zůstaly brány otevřené dokořán těmi, kdo měli formální pověření je chránit. Podobně jako Římané, kteří přestali věřit ve svůj způsob života a ztratili vůli bojovat, také západní elity vyvinuly pramalé úsilí k tomu, aby ochránily a zachovaly vlastní historický odkaz.

Bohužel na rozdíl od Římanů nezůstaly pouze u rozchodu s tradičními hodnotami a způsobem života, ale navíc se obojí snažily aktivně potlačovat. Není tedy přehnané tvrdit, že se nezřídka staví do čela armády, odhodlané napadat kulturní dědictví své společnosti. Novinář a spisovatel Paul Kingsnorth při popisování ústupu od tradic a jejich aktivního potlačování usoudil, že procházíme fází kultury inverze.²⁰ Napsal, že

pokračující úpadek Západu způsobil, že jeho elity ztratily víru ve vlastní kulturní odkaz, přičemž tato ztráta víry nyní dosáhla patologických rozměrů. Výsledkem toho je, že vůdčí osobnosti západní společnosti – kulturní a někdy i politické a ekonomické elity – nevěnují péči udržování zděděných kulturních forem, nýbrž je převracejí naruby nebo rovnou celé ruší.

V jejich podvědomí se ztráta víry projevuje háklivostí, jež je pohání ve snaze zbavit společnost jejího kulturního dědictví a historie.

Klíčová témata války s minulostí

Dominantní motivací řídící útok proti minulosti je touha vymanit společnost z jejího vlivu. V západním světě se kulturní kontinuita po dlouhou dobu udržovala prostřednictvím začleňování zvyklostí do právního systému a stálým rozvojem a úpravou tradic. I přes spory o hodnoty, které v průběhu dějin opakovaně propukaly, si různorodí aktéři uvědomovali, že je nutné zachovat jejich kontinuitu. Platilo to i v době, kdy náboženství ustoupilo sekularismu a duchu vědy. Během osmnáctého a devatenáctého století se žádná ze stran nepokoušela tuto kulturní kontinuitu ukončit, pouze nabízela odlišná pojetí vztahu k dědictví lidské civilizace.

Přirozeně nastaly historické okamžiky – jako třeba první světová válka –, kdy byla kulturní kontinuita vystavena vážnému ohrožení a silným pokusům ji rozbít. „Starý řád a tradiční hodnoty pozbyly svou důvěryhodnost,“ napsal Modris Eksteins ve své knize Rites of Spring: The Great War and the Birth of the Modern Age.* Leč „žádný nový řád, žádné nové hodnoty na jejich místo nenastoupily“.²¹

Až do šedesátých let byl proces vzdalování se společnosti od vlastní minulosti postupný – občas přerušený voláním po návratu k tradicím či náboženství. V sedmdesátých letech, jak zaznělo dříve, se takové výzvy omezovaly na skupinky konzervativních intelektuálů. Od konce osmé dekády pak pozorujeme nejen soustavné oslabování kulturní kontinuity, ale i mnohem otevřenější ataky proti ní. Právě v této chvíli vypukly kulturní války a bylo jen otázkou času, kdy jejich antagonistická rozčilenost přeroste v pravé křížové tažení proti minulosti. Necílily na konkrétní aspekty západní společnosti, ale na celé její kulturní dědictví.

Záměrem lidí, kteří konflikty vedou a podporují, je získat širokou podporu ideologie roku nula. V dřívějších dobách koncept nultého roku hlásala radikální a revoluční hnutí, vykreslující svět, jejž chtěli vybudovat, jako zásadně odlišný od předchozího zkaženého řádu. Nejsystematičtěji se toto smýšlení projevovalo v době vzestupu Rudých Khmerů a jejich převzetí moci v Kambodži (kterou přejmenovali na Demokratickou Kampučii) v polovině sedmdesátých let. Vyznavači nastolení roku nula tvrdili, že je třeba zničit zlo historických tradic, očistit se od starých idejí a vytvořit od základu novou společnost.

Mutace nepřátelství vůči minulosti do skutečné ideologie v západních společnostech představuje umírněnou verzi konceptu nultého roku, která dnes klade hlavní důraz na vztyčení morální karanténní stěny mezi současností a minulostí a na pomstu za její odkaz. Zdůrazňováním morální nadřazenosti dnešních poměrů nad dřívějšími usiluje o získání dostatečné převahy k ovlivňování současného dění.

Na první pohled se zdá, že mezi ideologií roku nula a prézentismem existuje neřešitelný rozpor. Koncept roku nula je zaujatý vytvořením přísné časové hranice, chce minulost izolovat a učinit z ní zakázanou zónu. Zjevně se soustředí na to, aby byla důkladně vymýcena. Prézentismus má naproti tomu docela jiný program: s hranicí, jež striktně odděluje přítomný svět od minulého, vůbec nepracuje. Prosazuje ideu vyzývající lidstvo k překročení oné důležité časové hranice a nápravě historických křivd a škod. Jedním z projevů tohoto trendu je vznik nové formy kulturní politiky zabývající se více řešením problémů minulosti než aktuálních problémů dneška. Stále sílící aktivismus na poli archeologie křivd dosvědčuje rostoucí zájem o vykonání odplaty za špatnosti a zločiny sahající až do dávnověku.

Politizace identity prézentismus ještě zradikalizovala. Identitní politika přiměla prézentismus k tomu, aby si ve své orientaci na minulost počínal s čím dál větší posedlostí. Zástupci politizovaných identit v ní spatřují úrodnou půdu, jež skýtá jim konvenující historická potvrzení. Těch dosahují odsuzováním minulosti za to, že nikdy neuznala jejich existenci, ačkoli byli v dějinách vždy přítomni, pouze nebyli viděni. Výše zmíněná Burrellova sbírka nabízí ukázkový příklad politizovaného prézentismu v praxi. Vedle porcelánové sošky Kuan-jin, pocházející z období dynastie Čching, je štítek informující o tom, že „translidé vždy existovali a mají v historii své trvalé místo“. Text dále sděluje, že soška Kuan-jin tento fakt „odráží a dokazuje, že pohlaví a identita nejsou vždy pevně dané“. Jak vidno, autor popisky se takřka jedním skokem přenesl do části éry dynastie Čching (1662–1722) a jednostranně prohlásil, že Kuan-jin, čínská bohyně milosrdenství, je trans! Bez jakéhokoli ohledu nebo citlivosti k historickému kontextu promítl současnou debatu o transgenderu do doby, v níž nemohla mít žádný kulturní význam.

Kurátoři Burrellovy sbírky si přáli zasadit téma inkluze, spjaté s jedenadvacátým stoletím, do reálií světa dávné říše Čching a také to udělali. Jinak nepochybně inteligentním muzeologům absurdita tohoto aktu morálního anachronismu ovšem zřejmě vůbec nevadí. Pod vlivem ideologického zaujetí jsou klidně ochotni stvrzovat platnost nedávno vynalezených identit – třeba tím, že je náhle nacházejí v Číně sedmnáctého a osmnáctého století. Politizace prézentismu se využívá jak k potvrzení, tak ke zneplatnění položek na seznamu témat, jež jsou předmětem současné debaty. V následujícím textu se o zjevném rozporu mezi využíváním historie k potvrzování a zneplatňování věcí a mezi ideologií roku nula a prézentismem hovoří jako o paradoxu minulosti, jenž postihuje proměnlivý a někdy nejistý vztah mezi oběma navenek protichůdnými koncepty v rámci antihistorické kampaně.

V praxi jsou nenávist k minulosti a obsedantní nutkání ji změnit schopny koexistovat díky společnému přístupu, založenému na pomstě a obviňování historie. Paradoxní vztah mezi požadavkem rozejít se s minulostí a touhou vykonat na ní pomstu zprostředkovává politizace prézentismu. Poté co bariéra mezi přítomností a minulostí padne, mají politické konflikty otevřenou cestu k tomu, aby se vymanily z pout časovosti a představily historii jako temné místo, kde bylo ponižování, týrání, pronásledování a genocida běžnou součástí života. Jedním ze záměrů tohoto svatouškovského líčení veskrze temného obrazu dějin je vytvořit morální odstup od dědictví minulosti. Dalším cílem je přeměnit historické křivdy v morální měnu, prostřednictvím níž lze v přítomnosti uplatňovat nárok na pozornost, respekt a významný společenský vliv.

Je lákavé interpretovat křížovou výpravu proti minulosti jako pouhou poslední kapitolu staletí trvajícího konfliktu mezi různými výklady dějin. Bezpochyby je to vyhrocený střet, v němž probíhá ostře polarizovaná diskuse o historických faktech a jejich interpretaci. Spory o dějiny angloamerických společností jsou plné nevraživosti a jízlivosti. „Lakování americké historie narůžovo pomocí ‚vlastenecké výchovy‘“, zněl jeden titulek Guardianu.²² Web The Independent pro změnu napadl „Trumpovu záludnou snahu přepsat historii“.²³ „Musíme naše školy očistit od změti zvrácených lží a začít dětem vštěpovat nádhernou pravdu o naší zemi,“ reagoval Trump.²⁴

Vášnivé polemiky ohledně historických faktů patří v demokraciích k akceptovaným stránkám veřejného života. Je zcela legitimní zaujmout k historii kritický přístup. Ve své knize Colonial Wars and the Politics of Third World Nationalism (1994) jsem se obšírně zabýval úsilím imperiálních mocností získat kontrolu nad dekolonizačním procesem ve snaze zamezit jeho neblahým dopadům. Zpochybnil jsem vykreslení protikoloniálních hnutí apologety koloniální nadvlády. Jako člověk, který napsal několik knih nabízejících radikální kritiku imperialismu, kolonialismu a rasismu, i nadále podporuji pokračování debaty o těchto globálních otázkách.²⁵

Současné vypodobnění dekolonizace však nemá s odhodláním uvést její historický popis na pravou míru nic společného. Jak poznamenal americký filosof Olúfẹ́mi Táíwò, dnešní výklad dekolonizace znamená „absolutizaci kolonialismu“.²⁶ Dekolonizace dnes již neztělesňuje boj za svobodu a nezávislost na koloniální moci. Slouží hnutí, které dobrovolně přijalo roli historické oběti a jehož identita je zcela závislá na vytěžování historie. Zastánci současné reinterpretace dekolonizace se bez minulosti neobejdou, protože právě z ní odvozují značnou část své identity.

Dnešní tažení proti minulosti se od dřívějších snah o přepisování dějin výrazně liší. V průběhu dvacátého století byly přepisování či nové výklady dějin motivovány zejména připraveností levice a pravice vytvořit takovou verzi minulosti, jež by propůjčila legitimitu jejich politickým cílům. Pravicové historiky přitahovala vidina oživení a obhajoby zdánlivě irelevantních tradic a odkazu předchozích ér, obzvláště je lákala rehabilitace národních dějin. Levicoví historici zase rozvíjeli podobu minulosti vyzdvihující roli pracujícího lidu a utlačovaných, marginalizovaných menšin. Usilovali o vytvoření ucelených „dějin utiskovaných“, které by narativům různých identitních skupin daly větší konzistentnost a význam. Až donedávna se tyto na míru šité historie spíše soustřeďovaly na potvrzování a glorifikaci minulosti svých tvůrců, rozhodně ne na její oddělení od společnosti.

Válka s minulostí se klasickému reinterpretování dějin podobá jen zdánlivě. Ačkoli ji lze mylně vnímat jako konflikt protichůdných pohledů na dějiny, ve skutečnosti jde o mnohem víc: o vymazání jakýchkoli pozitivních rysů, jež minulost může nést.

Proč na tom všem záleží?

Vztah společnosti k minulosti a to, jak ji vnímá a chápe, má hluboký vliv na každodenní život. „Když se hegemonické ideje zmocní našeho chápání historie, zmocní se i přítomnosti a způsobu, jak s ní nakládáme,“ domnívá se sociolog David Inglis.²⁷ Pokud negativní a destruktivní výklad minulosti nabude dostatečně velké převahy, dojde k podkopání důvěry lidí v sebe samotné, jejich společenství i ve schopnost čelit výzvám, které před ně staví budoucnost. Jakmile se začne minulost líčit ve výhradně negativním světle, vytrácí se možnost chovat naděje do budoucna. V takové situaci přestává být minulost vodítkem. Neustálé předkládání historie okleštěné hrůzami a špatnostmi bere lidem ambice a touhy.

Patologizovaná minulost zpochybňuje způsobilost lidstva měnit se a zlepšovat. Zaujatost interpretací historie coby temného příběhu o útisku, krutostech, genocidách, etnických čistkách, otroctví a holokaustu jde ruku v ruce s tendencí společnosti považovat se za pasivní objekt, nikoli aktivního strůjce historických změn. Ponurá fascinace lidským zlem může utlumit naši schopnost vidět v každém jednotlivci potenciál k altruismu, hrdinství či jen prosté slušnosti a dobrotě.

Namísto víry v tato pozitiva se lidstvo odsuzuje k přijetí světa, jehož dějiny představují pouze demotivující varovný příběh, a nikoli motivaci pracovat na lepší budoucnosti. Historická role lidstva se posouvá do její nejkrajnější podoby, stává se z ní sebenenávistný příběh ekocidy, ve kterém jsou lidé ničiteli všeho dobrého. Tato teleologie zla sděluje, že lidé svou budoucnost již nemohou ovlivnit: sami jsme si stvořili peklo, z nějž nelze uniknout.

Vážně nelze? Máme-li se vypořádat s chybami minulosti – těmi opravdovými – a napravit její křivdy, musí společnost věřit, že může konat dobro, a na základě této víry pěstovat politiku naděje. A v tom tkví paradox války s minulostí: ti, kdo ji vedou, sami sobě bezděčně upírají schopnost zvítězit. Jestli jsou totiž staletí dlouhé dějiny pouze přehlídkou zla a špatných skutků, kde brát naději na nápravu a očištění?

Jaká vlastně je minulost, která přitahuje tolik pozornosti a kolem níž se rozhořel takový spor? Hned první kapitola knihy se zabývá významem tohoto pojmu a nastiňuje, jak se představy o minulosti během staletí měnily a vyvíjely. Zaměřuje se na zrod schopnosti rozlišovat mezi přítomností a minulostí. Když se toto rozlišení etablovalo v kulturní představivosti, mohl se vztah mezi oběma časovými rozměry stát předmětem úvah a debat. Po většinu historie se minulost těšila autoritě a byla často vnímána coby důležitý zdroj zkušeností pomáhajících vést společnost na cestě do budoucnosti. Postupné oslabování autority minulosti vytvořilo prostor pro zformování názorové fronty namířené proti ní. První kapitola načrtává jednotlivé fáze odcizování moderní společnosti vůči minulosti a popisuje, jak ztráta její autority vyústila v dramatickou revizi jejího kulturního postavení.

Tématem druhé kapitoly je nástin pozvolného nástupu války s minulostí na základě zkoumání historických fází, jež k ní vedly. Kapitola se zaměřuje na charakterizaci postoje a vztahu současné společnosti k minulosti. Třetí kapitola se věnuje ideologii roku nula, jejíž silný vliv dává legitimitu požadavku úplného rozchodu s minulostí a nového začátku světa. Ideologie nultého roku tento rozchod zdůvodňuje škodlivým působením historie, z nějž se společnost musí vymanit. Mezi oběma časovými dimenzemi vytváří morální kontrast, jenž minulost staví na špatnou stranu. Tím ve společnosti vzbuzuje pocit studu za vlastní historii a pěstuje kulturní klima podporující vzdalování se svým kořenům.

Obhájcům nového začátku světa se znevažováním minulosti vydatně napomáhá duch naší doby, utkvěle soustředěný na přítomnost. Výsledkem takového vývoje je dominance prézentistického myšlení, jímž se zabývá čtvrtá kapitola. Poté co současná západní společnost dala své historii vale, rozhodla se žít v nekonečné přítomnosti. Prézentismus podpořil směřování ke ztrátě vnímání historie, a následkem toho se na vše, co dnešku předcházelo, pohlíží jako na pouhou dřívější verzi současnosti. Anachronistický přístup k historickým etapám, jejž prézentismus razí, dosáhl takové míry, že se s postavami žijícími před tisíci lety zachází jako s našimi současníky. Jedním z nejvážnějších důsledků nástupu prézentismu je právě stírání časových hranic. Nepochybně jeho vliv zapříčinil, že se kulturní války odehrávají na bitevním poli minulosti.

Pátá kapitola jde dál a zkoumá, jak na sebe vzájemně působí politizace identity a válka s minulostí. Naznačuje, že vzestup politiky identity je vedlejším produktem odtržení společnosti od své historie a že ona politizace identity probíhala souběžně s vytvořením negativního narativu o permanentním útlaku, vyplňujícím celé dějiny lidstva. Jelikož na historických příkořích budují identitní skupiny svou morální autoritu, mají archeologové křivd příhodnou motivaci k tomu, aby dodávali další a další materiál na utváření chmurné podoby dějin.

Šestá kapitola si všímá značného úsilí, jež válečníci s minulostí soustřeďují na získání kontroly nad běžným slovníkem. Zapojením jazykového inženýrství se snaží eliminovat tradiční slovní zásobu s odůvodněním, že obsahuje zastaralá slova, která urážejí menšiny a identitní skupiny. Soustavně se vymýšlejí nové výrazy a lidé jsou prostřednictvím jazykových policistů vystaveni tlaku změnit svůj slovník. Snaha vzít lidem jejich jazyk je jedním z nejzákeřnějších projevů války s minulostí. Pro kulturní válečníky neznamená ovládnutí jazyka nic jiného než první krok před převzetím kontroly nad celým naším způsobem myšlení.

Předmětem sedmé kapitoly je pak rozbor mimořádně znepokojivého trendu spočívajícího v narušení těch mezigeneračních vztahů, jež jsou nezbytné pro socializaci mladých lidí. Válka s minulostí napírá svou energii k tomu, aby mladou generaci odstřihla od zkušeností a úspěchů jejích předchůdců, a tím zmařila mezigenerační předávání hodnot a ideálů majících kořeny v minulosti. Mladým lidem tak hrozí, že nebudou mít žádné povědomí o svém kulturním původu. Jejich odtažitost vůči odkazu minulosti vytvořila podmínky pro rozvoj krize identity. Potíže, které mladá generace s řešením této krize má, se postaraly o to, že se z identity stal přetrvávající společenský problém.

A konečně závěr knihy je vyhrazen argumentům na podporu diferencovaného a zodpovědného vztahu k minulosti. Zahrnuje přesvědčení, že obrana historie a poučení, jež si lze z jejího odkazu vzít, jsou podmínkou naší schopnosti čelit budoucnosti.

1

Co je minulost?

Než začneme pátrat po příčinách, které z minulosti učinily bitevní pole, musíme se seznámit s vývojem společenského vnímání historie. Náš současný postoj k ní je paradoxní. Hlasité výzvy k rozchodu s minulostí se kříží s obsedantní touhou vyrovnat si s ní účty. Jak zazní v této a následujících kapitolách, výsledkem rozporného přístupu k minulosti je rozmazání hranice, jež ji odděluje od současnosti. Povšimněme si praxe, kdy s událostmi, k nimž došlo před staletími, část médií pracuje, jako by byly aktuální. Například deník The Guardian, napodobující dřívější krok newyorských Timesů, pověřil akademiky, aby napsali posudek o založení novin v roce 1821 a o vztahu jejich majitelů k otrokářství.¹ A i jiným institucím, třeba anglikánské církvi, zřejmě více vyhovuje, když se mohou zodpovídat ze svého chování před dvěma stoletími, než aby se potýkaly s problémy naší doby. Arcibiskup Justin Welby při příležitosti vyčlenění prostředků na prozkoumání spojení anglikánské církve s otroctvím prohlásil, že ho k tomu vedla „přítomnost vzkříšeného Krista v církvi“.²

Jelikož „minulost je všude“, jak nám připomíná americký historik David Lowenthal, máme ve zvyku považovat její význam za jasně daný. „Ať už si jí všímáme, nebo ji ignorujeme, vážíme si jí, nebo ji zavrhujeme, minulost je všudypřítomná,“ napsal ve své knize The Past Is a Foreign Country (1985) – jejíž název odkazuje na hojně citovanou úvodní větu románu The Go-Between** (1953) Leslieho Polese Hartleyho: „Minulost je cizí země, tam se věci dějí jinak.“³ V nejvlastnějším slova smyslu se minulost vztahuje k tomu, co předcházelo současnému okamžiku. Podle střízlivé definice, kterou nabízí Wikipedie, minulost znamená „soubor všech událostí, jež se staly před daným časovým okamžikem“, „představuje časový úsek, který na rozdíl od přítomnosti a budoucnosti již proběhl“.⁴ A oxfordský slovník říká, že minulost je „čas, jenž uplynul“; to, co „existovalo či se událo před současností“.⁵

Minulost se popravdě nevztahuje pouze k dění předcházejícímu současnému okamžiku. Je to také samostatná časová sféra, kterou současný svět vnímá jako něco odlišného od přítomnosti a budoucnosti. A nejen to. Naše vědomí minulosti má především kulturní rozměr. Do značné míry se formuje v závislosti na tom, jak lidé vnímají složitosti dění v žité přítomnosti. Ačkoli lidské společnosti disponují kolektivní pamětí či smyslem pro historii, mohou různé skupiny a jednotlivci uvnitř nich první i druhé pociťovat odlišně. Minulost dokáže podnítit vskutku širokou škálu emocí.

Vezměme si například pořady o předcích, v nichž přizvaní odborníci jdou po stopách předků celebrit. U některých lidí tato odhalení vzbudí hrdost a radost, když zjistí, že jeden z jejich předků byl významnou historickou postavou, jiným naopak vženou slzy do očí, když poznají, jak krušný život v těch nejtěžších sociálních podmínkách jistý dávný příslušník rodu měl. Minulost může stejně jako přítomnost vyvolat celou řadu lidských emocí.⁶

Lidé si vědomí vlastní historie uvědomují jen občas, přesto jejich vztah k minulosti utváří to, kým jsou. Ať už se o svou minulost a život předků zajímají, či nikoliv, jsou nevyhnutelně produktem předešlých společenství. „Neboť to, kde se vzhledem k minulosti nacházíme, jaké jsou vztahy mezi minulostí, přítomností a budoucností, představuje věci, které jsou pro nás nejen zásadní, ale zcela nepostradatelné,“ mínil historik Eric Hobsbawm. A dodal: „Nemůžeme jinak než sami sebe zasazovat do kontinua našich životů, do rodin a skupin, k nimž náležíme.“⁷

Lidské vnímání historie nejlépe vystihuje termín smysl pro minulost. Literární kritik Lionel Trilling byl přesvědčen, že smysl pro minulost je „skutečná schopnost mysli, jakýsi ‚šestý smysl‘“, díky němuž si uvědomujeme historii a naše místo v ní.⁸ Tato schopnost tedy závisí na tom, jak se člověk k minulosti staví. Lze se nadít celé palety možných reakcí, od nostalgie po minulosti až po nutkání hodit ji za hlavu. Lidé v moderních společnostech si každopádně existenci historie uvědomují. Jak Hobsbawm napsal:

Být členem jakéhokoli lidského společenství znamená vymezit se vůči vlastní (něčí) minulosti, i kdyby jen tím, že ji odmítnu. Minulost je tedy trvalou dimenzí lidského vědomí, nevyhnutelnou součástí institucí, hodnot a dalších schémat lidské společnosti. Prací historiků je analyzovat povahu tohoto „smyslu pro minulost“ a sledovat jeho proměny.⁹

Smysl pro minulost představuje jev, který je potřeba zkoumat, protože bez ustání podléhá změnám kulturní atmosféry ve společnosti. Vnímání historie se vyvíjí a náš pohled na ni závisí na poměrech, jež v současnosti panují.

Rozvíjení smyslu pro minulost v pozdním dvacátém století bylo do značné míry reakcí na strach z přílišného odtržení od historické kontinuity. Lowenthalova kniha The Past Is a Foreign Country přesvědčivě popisuje proces soustavné eroze vnímání historické kontinuity, jež vedla k rozchodu s minulostí. Tento vývoj nejpronikavěji zachytil historik John Harold Plumb ve své zásadní práci The Death of the Past (1969). Byť sám Plumb oslabování autority minulosti vítal, zároveň si uvědomoval, že se vytrácí něco důležitého. Všímal si, že „všude, kam se podíváme, ve všech oblastech společenského a soukromého života moc minulosti slábne“.¹³

Ti, kdo pracují s minulostí jako se zřetelně přítomným nebezpečím, se často zaklínají tvrzením, že jde o realitu zamořující životy dnešních lidí. Vezměme si třeba anotaci ke knize Rhodes Must Fall, v níž se uvádí:

S tímto názorem se ztotožňoval rovněž marxista Hobsbawm:

Minulost v dějinách

Historia magistra vitae

Manifest charakterizoval stárnutí jako formu společenské smrti, která nemá žádné pozitivní rysy: