Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jodi Ellen Malpasová

HŘÍŠNÝ GENTLEMAN / GENTLEMAN SINNER

Copyright © 2019 by Jodi Ellen Malpas
All rights reserved.
Translation © Iva Bartáková, 2025
© Grada Publishing, a. s., 2025

Z anglického originálu Gentleman Sinner vydaného v roce 2019 přeložila Iva Bartáková
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Korektura Julie Gonzálezová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Martina Charvátová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2025 jako svou 10 310. publikaci

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

Tisk TISK CENTRUM, s. r. o.

ISBN 978-80-271-8286-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-8285-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-5332-9 (print)

Pro Andyho - moje číslo jedna od prvního dne

Kapitola 1

Zápasím s prsty sevřenými kolem krku a snažím se je od sebe odtrhnout. Síla jejich sevření odporuje mým možnostem obrany. Začínám se potit. Drtí mi průdušnici a nutí mě lapat po dechu. Do prdele, on mě uškrtí. Zaplavují mě vzpomínky – jeho tvář, jeho hlas nabitý zlými úmysly.

Jsem v nemocnici, připomínám si. V nemocnici jsem v bezpečí. Jenomže paměti se těžko věří, když se dusíte. Když už nemám jinou možnost, vrhnu se po červeném nouzovém tlačítku nad jeho postelí, udeřím do něj pěstí a pak se znovu pokusím odtrhnout jeho prsty od svého krku.

„Izzy!“

Slyším, jak někdo křičí mé jméno, a najednou mi kolem krku pomáhají další ruce. „Franku, nech ji být,“ varuje ho Susan, přísná jako obvykle. „Nějaká pomoc by se hodila, Pam!“

Objeví se i Pam a přiměje Franka, aby se zase rameny položil zpátky na postel. Málem dopadnu na zadek, když se vyprostím ze starcova sevření, a jeho dlouhé nehty se mi při tom ještě táhnou po jemné kůži na krku. Potácím se zpátky, lapám po kyslíku a naléhavě se nadechuju, zatímco nechávám Susan a Pam, aby Franka uklidnily.

Rukama si hladím krk a bolestí trochu zasyčím. „Do prdele,“ vydechnu a zkontroluju si konečky prstů, jestli nejsou od krve. Žádná tam není, ale, ježíši, štípe to jako čert. Frank několikrát zbytečně vykřikne, než ustoupí malé armádě sester a svalí se zpátky na postel, funí a sténá, že ho drží.

„Ale no tak, Franku,“ uklidňuje ho Susan a zní vesele. „To nebylo moc hezké, že?“ Poplácá ho po přikrývce kolem nohou. „Izzy se vám jen snažila pomoct.“

„Sheila se bude divit, kde jsem,“ vyštěkne Frank a ukáže na Susan ohnutým prstem, než ho obrátí na mě. „Vy nacisti! Nemůžete mě tu držet!“

Pam se na mě znepokojeně podívá a já zavrtím hlavou, že jsem v pořádku, a pak se narovnám a jdu Susan pomoct.

„Uzdravíme vás a můžete jít domů,“ říkám konejšivě. Naleju mu vodu a podám mu hrnek, přičemž jsem velmi ostražitá, abych včas zaregistrovala jakýkoli náznak toho, že by se mi mohl znovu pokusit zakroutit krkem. Chrčí, ale vodu si vezme a napije se, ruka se mu třese. Chudák. Neuzdraví se a domů nepůjde. Sheila, jeho žena, se kterou žil pět desetiletí, je už patnáct let mrtvá, Bůh ji opatruj. Jeho dcera už se o něj nemůže starat a on nemůže žít sám. Není to bezpečné, a proto zůstává v nemocnici, dokud se nepodaří zařídit nějakou alternativu. Ať už to bude kdykoli.

Narovnám se, vezmu tlakoměr a zapnu ho. Susan, sestra na oddělení, se postaví vedle mě a zkontroluje si hodinky. „Tenhle týden jsi toho zažila už dost, Izzy,“ zamumlá a úkosem se na mě usměje. „Podívám se na to.“

Lehce mávnu rukou a odstrčím ji. „To nic není.“

„To posoudím já,“ zastaví mě a řekne: „Ale nic to nebude.“ Odhrnu si černé vlnité vlasy po ramena z krku. „Myslela jsem, že jsi požádala Pam, aby mu ostříhala nehty.“

Zavrtím se, nechci dostat kolegyni do potíží. „Já?“

Susan vyvalí oči na mou předstíranou nevědomost. „No tak. Je konec směny. Pojďme to předat, ať můžeš jít domů.“ Otočí se a kráčí do své kanceláře, její kulatý zadek se pohupuje a já ji následuji, ohmatávám si bolavou kůži a proklínám se za to, že se mi nepodařilo projít touto směnou bez úhony. Znamená to jen více papírování.

Po půlhodině předávání a vyplňování formulářů se vydávám do porodnice za Jess, ještě než odejdu domů. Zahlédnu ji přes sklo dvojitých dveří a její tvář se rozzáří, když se vydá chodbou, aby mě pustila dovnitř. Blonďaté kadeře má stažené do úhledného drdolu a tu a tam jí vyčuhuje pár neposlušných pramenů, což svědčí o tom, že už má za sebou celou směnu. Zatlačí na dveře a uvede mě dovnitř, ze všech stran ke mně dolehne zvuk plačících dětí. „Ježíši, dneska se tu pořádně cvičí plíce,“ řeknu se smíchem. Moje nejlepší kamarádka souhlasně přikývne a utře si ruce do přední části šatů. Je porodní asistentka, a to skvělá. Potkaly jsme se na škole a od osmnácti sdílíme byt. Je to doslova moje jediná rodina.

„Musí být úplněk,“ řekne Jess a oči jí padnou na můj krk. „Páni, to je blbý.“

Natáhnu ruku a znovu si sáhnu na krk, prsty mi sklouznou po antiseptickém krému. „Frank se pokusil dostat na svobodu.“

„Sakra, holka, měla jsi jít se mnou sem. Miminka tě nemůžou uškrtit.“

„Ne, ale rodičky ano.“

„Proto mají s sebou partnera.“ Mrkne na mě a já se zasměju a zapnu si kabát, připravená čelit chladu venku.

„V kolik hodin končíš?“ zeptám se.

„V šest ráno.“

Tvář mi zkřiví soucit. Zamrkám. „Nebuď mě, až přijdeš.“ Nakloním se k ní a políbím ji na čelo, právě když se vzduchem rozlehne všemocný řev – rodící žena. „Nikdy nebudu mít děti,“ otřesu se a couvnu ke dveřím.

„Jo, já taky ne,“ potvrdí Jess. „Hej, už jen týden!“

Při zmínce o našem nadcházejícím výletu se usměju jako blázen. „Vegas, baby,“ volám a slyším další výkřiky. Oběma nám úsměv zamrzne a uvědomíme si, že nás čeká ještě několik směn, než se budeme moci pořádně rozvášnit. „Nějaká vagína se tě už nemůže dočkat.“

Jess si povzdechne a odchází. „Viděla jsem už tolik vagín, že mi to vystačí na celý život, ale ve Vegas se hodlám zaměřit jenom na péra.“ Ohlédne se přes rameno, celá rozpačitá, a ze mě vyrazí smích, který přehluší prosby o úlevu přicházející z pokoje na konci chodby. „Je čas tlačit, zlatíčko!“ zazpívá celá nadšená své pacientce, když mizí. Usměju se a odejdu ven z porodnice.

Poté, co si v kavárně vyzvednu čaj s sebou, vyrážím do chladného zimního večera a vydávám se na dlouhou cestu domů. Čerstvý vzduch okamžitě začne mé tělo, unavené po dlouhé směně, uklidňovat. Chůze do práce a z práce není jen nutnost. Cestou do nemocnice mě svižná půlhodinová procházka skvěle probouzí a připravuje na směnu. Cestou domů mi líná procházka pomáhá vyčistit si mysl a uklidnit se. Kromě toho bych si stejně nemohla dovolit auto, i kdyby mělo smysl ho mít. Což nemá. Cesta autem by nejspíš trvala dvakrát déle než procházka a zaparkovat v Londýně je téměř nemožné.

Zatímco usrkávám čaj, zkontroluji telefon a na zlomek vteřiny se zarazím, když vidím zmeškaný hovor z neznámého čísla. Zhasnu displej a zahnu za roh, snažím se nenechat se unášet svou představivostí. Nejspíš je to jen nějaký prodejní hovor, říkám si. Nebo jeden z těch iritujících marketingových průzkumů. Po tak dlouhé době už to nemůže být on. Už jsou to roky, co jsem mu utekla. Strčím si ruce do kapes kabátu a přitáhnu si límec až po uši, abych se bránila chladu, a rázně kráčím dál, zaháním vzpomínky. Bolest srdce ale nezaženu nikdy. Dnes je obzvlášť chladno, ale já se usmívám a říkám si, že ve Vegas to bude žhavé, žhavé, žhavé. Moje první dovolená po letech. Nemůžu se dočkat…

Hlasitý hluk ozývající se zezadu mě vyděsí a já se zastavím, abych se opatrně ohlédla, a pak se podívám na ulici, jestli tam nejsou další chodci. Žádné tam nezaregistruju, jen matnou záři pouličních lamp ve tmě. Skladiště na druhé straně ulice jsou prázdná, co si pamatuji, a řada domů na stejné straně, jako teď stojím já, je většinou zabedněná. Jess mě neustále peskovala, když zjistila, že si tudy zkracuju cestu, než jsem jí slíbila, že tudy už chodit nebudu. Ale já to dělám už léta a krátí mi to cestu o dobrých deset minut. Obvykle někdo jde stejnou cestou. Ale dneska ne.

Zježí se mi chlupy na zátylku, když se kolem mě ozve další hluk. To mě přiměje vrátit se do pohybu a já se vydám spěšnou chůzí pryč od těch zvuků, přičemž se neustále ohlížím přes rameno. Mé obavy se zmenšují, čím víc se blížím ke konci ulice, k hlavní silnici, ale pak mě tiché, bolestí naplněné skučení donutí k prudkému zastavení. Otočím se a slyším zvuk auta, které se rozjede opačným směrem. A jakmile hlasitý zvuk motoru utichne, ozve se další zakňučení. Instinkt se ozve a navzdory neklidu mě vede zpátky na ulici. Někdo je zraněný. Nemůžu jen tak odejít. Možná ke mně promlouvá ta zdravotní sestra ve mně. Nebo je to prostě moje povaha.

Dávám se do běhu a snažím se pohybovat co nejtišeji, abych mohla vysledovat, odkud hluk přichází. Zachytím další tichý výkřik. Je to žena. Zrychluji a dostávám se do uličky. Nic nevidím. „Haló?“ zavolám a vytáhnu z tašky telefon.

„Prosím, pomozte mi,“ žádá žena, v jejímž hlase je patrná úzkost. „Prosím.“

„Jsem tady. Vydržte chvilku.“ Pohrávám si s telefonem, hledám funkci baterky, zapínám ji a svítím do černé uličky. Ve světle se objeví žena, opřená o cihlovou zeď. „Panebože, jste v pořádku?“ Spěchám k ní, telefonem se nechávám vést, až se přikrčím vedle ní a pozoruji ji. Vypadá zmateně, a když jí posvítím do očí, velmi rychle dojdu k závěru, že má otřes mozku. Prozkoumávám její drobnou postavu a pátrám po zraněních na jejím těle. Její oblečení mě okamžitě přiměje přemýšlet, jestli to není šlapka. Bohužel je v nemocnici vídám pořád.

„Jak se jmenujete?“ zeptám se, odhrnu jí vlasy z obličeje a najdu nad obočím ránu. Zuby mi zaskřípou a ona neodpovídá, hlavu má těžkou a vrtí sebou. „Slyšíte mě?“ zeptám se, klesnu na kolena a odložím tašku. Stále neodpovídá, a tak pracuji rychle, ale opatrně a dostávám ji do stabilizované polohy. „Přivolám pomoc,“ řeknu jí a vytočím číslo sanitky.

Než se však hovor spojí, popadnou mě zezadu dvě ruce, škubnou se mnou a s naštvaným zavrčením mě odstrčí stranou. Šokovaně vykřiknu a můj telefon mi vypadne z ruky a rozbije se o zem. Jediné světlo je teď pryč a já jsem slepá a vystrašená. Vyškrábu se zpátky na zadek a nohy mi kloužou po špinavé dlažbě uličky. Strach mnou projede tak rychle, že se mi tep vmžiku změní z klidného na divoký. Je to důvěrně známý strach, a to mou paniku jen umocňuje.

Nic nevidím, ale omračuje mě zatuchlý zápach starého potu a alkoholu, jak na mě útočí vzpomínky a boří vysoké zdi, které se snažím udržet neporušené. Tiché zasténání mi připomene ženu, která je vedle mě sotva při vědomí, a já se k ní natáhnu a snažím se najít její prsty, abych jí mohla vtisknout trochu útěchy.

Rukou mi projede ostrá bolest, když mi ji někdo bezcitně odkopne, a já vykřiknu, přitisknu si ji ochranitelsky k hrudi a zadržuji slzy. Právě jsem vlezla přímo do ohniska nebezpečí. Co jsem si myslela? Jak jsem mohla být tak hloupá? Ale část ve mně nemůže litovat, že jsem se sem odvážila, že jsem se snažila pomoci. Doufám, že jsem alespoň o polovinu snížila bolest, které bude vystavena žena vedle mě. Koneckonců, já ji vydržím. Nebude to nic, co bych už nezažila. Zavřu oči a vidím netvora, který mě mučil, a pak jeho ruku, jak letí vzduchem k mé tváři.

Plesk!

Zavrávorám a tvář mi vzplane, když mi na ní přistane ruka, která nepochází z mých vzpomínek. Ale přemáhám slzy a hledám v sobě odvahu, kterou jsem před mnoha lety našla, ale od té doby jsem ji nepotřebovala, sílu a statečnost, abych prostě přežila. Vypnu mysl a čekám na další úder, vdechuju větší klid.

„Měla jsi jít dál, děvko.“ Jeho odporný zápach mi začíná pronikat do krku, až se mi zvedá žaludek, a moje tělo sebou trhne, když mě chytne za přední část kabátu, škubne se mnou a dýchne na mě. Otevřu oči, nejen abych si připomněla, že toho muže neznám, ale i proto, že jeho tvář je blízko a já bych ho mohla v té tmě zahlédnout. Zuby – špinavé, zkažené, ostré: jsou to první, co vidím, kolem nich se šklebí popraskané rty. „Snažíš se pomoct té ubohé couře, co?“

Vzhlédnu a vidím v jeho očích čiré, špinavé zlo, zorničky rozšířené. Takové oči jsem už viděla. Jsou to oči plné krutých úmyslů. Mlčím, protože vím, že bych neměla situaci přiživovat, ale když se jeho špinavá ruka natáhne po mém stehně a pohladí mě směrem nahoru k břichu a pak k ňadrům, zakňučím a můj strach dosáhne nových výšin. Pár facek snesu, ale tohle… Ne. Ne, už to nemůžu snést. Budu s ním bojovat ze všech sil. „Prosím, ne.“

„Hmmm,“ zahučí a jeho ošklivý úsměv se rozšíří. „Myslím, že ochutnám, když se zdá, že jsi tak…“ Přeruší ho řev motoru, který naplní vzduch, a uličkou se rozlehne hukot a tma je náhle prosvětlena světlomety. Mžourám, oslepená náhlým jasem, a mrkám, abych se začala trochu soustředit, srdce mi divoce tluče. Cítím, jak jeho sevření povoluje. „Kurva,“ zakleje a hlas se mu teď spíš třese. Slyším bouchnutí dveří auta a rázné kroky. A pak je můj útočník náhle s výkřikem katapultován dozadu a prudce mnou trhne, jak se jeho ruce odpoutávají od mého kabátu. Zvuk nárazu do cihel protější zdi mě donutí ucuknout, a když se mi rozjasní zrak, couvnu a spatřím záda poměrně velkého muže tyčícího se nad třesoucím se tělem toho zmetka, který se chystal…

Prudce zavrtím hlavou, nehodlám se do těch myšlenek pouštět. Ten, kdo se právě objevil, vypadá stejně hrozivě, i když je rozhodně lépe oblečený. Má na sobě oblek, světlé vlasy se mu vlní a padají mu až k uším. Světla reflektorů zaplavující uličku mi poskytují dokonalý výhled na to, jak za svetr táhne ke zdi toho kreténa, který mi právě profackoval obličej. Jsem fascinovaná jeho rozšiřujícíma se očima, důkazů o užívání narkotik každou vteřinou ubývá a nahrazuje je strach.

„Ne, prosím,“ křičí útočník a tlačí se víc ke zdi.

Cizinec v obleku nic neříká, jen ho drží pod krkem, až muži začínají vylézat oči z důlků. Nemůžu se pohnout. Ani se neodvažuju. Ale když mi k uším dolehne slabé zasténání, podívám se na ženu vedle sebe. Je neklidná, holýma nohama kope před sebou, hlava se jí neklidně kývá. Můj přirozený instinkt mě vmžiku posadí na zem vedle ní, bez ohledu na cizí obleky, velké muže a zdrogované idioty.

Jemně ji oslovím a přiblížím se k ní, je mi jí tak líto, když se ke mně otočí tváří a přitiskne se mi na krk, jako by se schovávala. Jako by hledala ochranu. Nevím proč, ale vím, že je tu teď v bezpečí. „To je v pořádku,“ zašeptám a pohladím ji po holé paži a cítím, jaká je jí zima. Rychle jí zkontroluji puls a pak si sundám kabát, bojuju s ním, abych jí ho obtočila kolem ramen, a soustředím se na ni, a ne na to, co ošklivého by se mohlo dít o pár metrů dál. Nemám žádný soucit s muži, kteří mlátí ženy. Ale nesnáším všechno násilí.

Pozornost věnuji ženě, dokud vzduchem nepronikne zvuk zavírajících se dveří auta. Uši mi naplní rovnoměrné údery bot, které dopadají na zem a působí téměř zlověstně. Chlápek v obleku je stále naproti a drží zpanikařeného útočníka u zdi, což mi napovídá, že ty kroky patří někomu jinému. Obejmu ženu kolem ramen a stočím pohled doprava, dokud nenajdu auto, které, jak si přes svůj šok všimnu, je Bentley. A pak mi ve výhledu náhle brání pár nohou zahalených v kalhotách. Dlouhé nohy. Silné nohy. Oči mi pomalu začínají stoupat vzhůru, přes stehna, trup zahalený v saku, krk…

Dokud se nedostanu k tváři.

Jeho pronikavé modré oči mě donutí zamrkat.

Polknu, nadechnu se a zadržím dech, když se nade mnou vznáší.

Možná má na sobě oblek, ale svou sílu neskrývá. Je to svalnatá bestie. Ústa mi při výdechu trochu ochabnou, moje mysl nedokáže pochopit takovou hrozivou sílu. Vypadá děsivě, přesto v sobě ty jeho kobaltové oči skrývají jemnost, když na mě hledí, hnědé vlasy mu padají do čela. „Kdo jsi?“ Jeho hluboký, drsný hlas mi proniká kůží.

Zůstávám němá, jen tak zírám a moje mysl se mi usilovně snaží říct, jestli se mám bát.

„Kdo jsi?“ opakuje a zní to hrozivě.

„Šla jsem domů z práce,“ spěchám s vysvětlením. „A slyšela jsem…“ Moje slova se vytratí, když si uvědomím, že neznám jméno ženy, kterou držím v náručí.

„Penny,“ pobídne mě a kývne směrem k ženě. „Jmenuje se Penny.“

Nervózně polknu a nedokážu zabránit tomu, abych očima nesledovala hromadu svalů a síly, která stojí nade mnou. On tu ženu zná? „Slyšela jsem Penny. Zněla rozrušeně.“

Tázavě zakroutí hlavou. „A ty jsi jí přišla na pomoc?“

Trochu se zamračím. „Ano.“

Jeho pohled mě začne pálit na kůži tak intenzivně, že mám chuť odvrátit zrak, než se proměním v prach. Je přímo děsivý, ale nějaký prvotní instinkt mi říká, že mi nehrozí žádné nebezpečí. A Penny taky ne. Ten druhý muž však rozhodně nebezpečí představuje.

Chlapík stojící nade mnou krátce přelétne pohledem po druhém muži, pak na vteřinu spočine na Penny, zjevně si ji prohlíží, a pak se vrátí zpátky ke mně. Hluboké teplo, které mi vyvolává pod kůží, mě zneklidňuje. Je to pohledný muž. Všímám si toho i přes strohý výraz jeho tváře – má pevně sevřenou zarostlou čelist, jeho mohutné tělo je napjaté. Ale, bože, každý by musel být naprostý blázen, kdyby si s ním zahrával. Nemůžu si pomoct a prohlížím si ho co nejvíc, a je toho hodně co si prohlížet. Je to všechno nemístně působivé. Divím se, kam se poděl můj strach a hrůza. Je to jím. Jeho přítomností, jeho hlasem. Ve chvíli, kdy se objevil, jsem se přestala bát, a to je prostě divné, protože je obludně velký a vlastně docela děsivý. Ale jeho oči odporují jeho postavě nahánějící strach.

A pak se přistihnu, že jsem ještě klidnější, když vidím tu nejmenší křivku na okraji jeho rovných rtů. Není to zlý úsměv; ty znám až příliš dobře. Je to pobavený úsměv, který odhaluje dolíček, který je na něj až příliš roztomilý.

Ohlédne se na svého společníka, přikývne, což je tichý pokyn, a chlap, který pasáka drží v sevření, ho začne tlačit dál, silou mu kroutí ruku do zad a kope ho, aby ho přiměl k pohybu, a ignoruje prosby o milost. „Co s ním chcete udělat?“ ptám se. Vydechnu a dívám se, jak ho strkají do uličky, a poslouchám neustálé výkřiky paniky, která se ještě zintenzivní, když přijede dodávka. Hodí ho dozadu, dveře se klidně zavřou a auto o vteřinu později odjíždí.

Obrátím pozornost zpět k obrovi přede mnou a zjistím, že se nepohnul ani o píď. Neodpovídá mi. „Pojď.“ Podává mi ruku.

Sevřu rty a zadržím dech, instinktivně se připravuji na kontakt. Nedokážu to ovládat, ale když se natáhnu dopředu a on se vrhne po mé ruce, ucítím okamžité vzedmutí v hrudi. Věnuje mi téměř lascivní pohled, který je protkaný pobavením, když jeho ruka sevře tu mou. Ve vteřině jsem na nohou a cítím, jak se mi točí hlava. Jsem omámená. Naprosto nestabilní. Co to sakra je?

Rychle uvolní ruku a já ustoupím o několik kroků, zatímco on mě pozoruje, jak si od něj držím odstup, a vypadá, že je hluboce zamyšlený. „Co se děje?“ zeptám se, jen abych přerušila to náhle nepříjemné ticho.

„Máš tak teplé ruce,“ řekne tiše a podívá se na ně. „A dnes je taková zima.“

„Spálila jsem vás?“ nervózně se zasměju a on se zamračí a opět ignoruje mou otázku, otočí se k druhému muži v obleku, který se mezitím vrátil zpátky a zvedá Penny ze země, svírá ji v náručí a nese ji k Bentley.

„Odvez ji zpátky na hřiště,“ přikáže chlapík přede mnou.

„Má otřes mozku,“ vyhrknu. Netuším, co je to hřiště, ale je mi jasné, že to není nemocnice.

Postoupí o krok vpřed, téměř výhružně. Nepohnu se, najdu v sobě sílu, kterou potřebuji, abych si stála za svým, a on je překvapený, soudě podle mírného záklonu hlavy. „Otřes mozku? Jak to víš?“

„Jsem zdravotní sestra,“ vysvětlím. „Musí do nemocnice.“

„Ty jsi zdravotní sestra?“

Přikývnu a v jeho očích se objeví výzva k pokračování. „Potřebuje lékařskou péči. Chtěla jsem volat sanitku, než…“ Má zamýšlená slova se rozplynou. Nemůžu to dokončit.

Jeho rty se zkroutí, ve výrazu se mu zračí odpor a ubírá mu to část jeho hezkého vzhledu. Ten pohled, ačkoli je vlastně velmi děsivý, mě naplňuje jistotou, dokonce víc než jeho hrozivá přítomnost. „Žádná nemocnice,“ prohlásí, nenechává prostor pro dohady a znovu vykročí vpřed.

Žádná nemocnice? To je šílené. Je mi jedno, jak je velký nebo jak děsivě vypadá. Ta žena potřebuje ošetření. „Obávám se, že na tom musím trvat,“ řeknu pevně a vymaním se z jeho železného pohledu, vidím, jak jeho společník opatrně spouští Penny na zadní sedadlo Bentley. „Nevadí mi ji doprovodit, pokud by vaše přítomnost vadila nebo vyvolávala nechtěné otázky.“ Nejsem hloupá. Toho muže neznám, ale všechno mi napovídá, že lidi, kteří by se šťourali v okolnostech Pennyina zranění, by nepřivítal s povděkem. Nebo lidi, kteří by šťourali do něj, když už jsme u toho.

„Proč si to myslíš?“ Jeho hlas je hluboký a tichý. Je drsný, ale hedvábný, hrozivý, ale uklidňující, a jeho kobaltové oči jako by tančily, když se na něj dívám. Můj přístup ho trochu vzrušuje. Líbí se mu, že zpochybňuji jeho autoritu.

„Instinkt.“

Rty se mu trochu zvlní, znovu se mu vytvoří dolíček a obočí se pobaveně zvedne. Jeho postoj mě teď dráždí, a tak seberu trochu odvahy a vykročím vpřed, abych mu ukázala své odhodlání. Výraz jeho tváře mě fascinuje. Je překvapený, že jsem se mu postavila. Upřímně řečeno, já taky. „Potřebuje do nemocnice.“

Jeho důlek se prohloubí. „Jak se jmenuješ, děvče?“

„Izzy.“ Neváhám mu to říct a netuším proč. „Izzy Whiteová.“

„Izzy Whiteová. Já jsem Theo. Theo Kane.“

Stanu se vězněm jeho pohledu. Za tvrdostí jeho tváře se skrývá jistá roztomilost, díky níž vypadá mladší, než jsem si původně myslela, a přesto je jeho chování projevem mnohem zralejšího muže.

Přistoupí blíž a podá mi ruku. Zadívám se na ni a pokrčím rameny, abych se zbavila chvění z obav. „Chyť se mě, Izzy.“

Okamžitě to udělám a on mě táhne dopředu, můj hrudník se nebezpečně přibližuje k jeho. Zalapá po dechu, ruka se mu začne třást a on se odtáhne, ale sevření neuvolní, jako by bojoval sám se sebou, jestli mě má pustit, nebo ne. Tázavě se na něj podívám a vidím ten boj v jeho očích. Takhle zblízka opravdu ocením jeho výšku, moje oči dopadají těsně pod úroveň krku. Ježíši, je to obr.

Sevře svou ruku kolem mé a udělá další drobný krok vpřed, skoro jako by se ke mně blížil opatrně. Jeho chování a vystupování by se dalo vykládat jako zastrašování, ale já necítím nic jiného než klid. Pozorně si mě prohlíží. Ostrý obrys jeho čelisti je dokonale rovný, rty má jen nepatrně roztažené. „Máš jemné ruce,“ zamumlá tiše. „Teplé a měkké. Líbí se mi, jak se mě dotýkáš.“

Panebože.

Odvrátím pohled, úplně ohromená. „Potřebuje odbornou péči,“ řeknu bezmyšlenkovitě a cítím, jak se jeho stisk napíná kolem mé ruky. Snažím se vytrhnout, ale on se mé snaze směje a pevně mě drží. „Důrazně vás žádám, abyste ji vzal do nemocnice. Je to pro ni to nejlepší místo.“

„Myslíš, že se o ni nedokážu postarat?“

„Odpusťte, ale nevypadáte na člověka, který by měl nějaké lékařské znalosti.“

„Ale ty ano,“ odpoví jemně a zdá se, že se necítí uražený, jeho ruka se trochu posune v mé, bloudí a prohmatává mé prsty. „Takže půjdeš se mnou.“

„Cože?“ vyhrknu, oči mi těkají. Zbláznil se?

„Tvoje starost o Penny je dojemná,“ pokračuje. Teď je to on, kdo se snaží vymanit z mého sevření, ale nervy mě náhle donutily sevřít ruku. Čelist mu ztuhne a se syknutím se mi vytrhne. Ruka mi klesne k boku, když se zadívám do tváře, která se vznáší na hranici mezi neodolatelným a nebezpečným. „Zajistím, aby na tebe po příjezdu čekalo všechno, co potřebuješ.“

„Nejsem doktorka,“ podotýkám. „Jsem zdravotní sestra. Moje znalosti nejsou tak široké jako ty lékařské.“

„Věřím ti.“ Theo gestikuluje směrem k velkému, impozantnímu Bentley a sleduje, jak následuji jeho nataženou ruku. „Neboj se. Neublížím ti, Izzy,“ řekne pouhým šepotem, otočí ty velké ruce a ukáže mi dlaně. „To ti slibuju.“

Nemám důvod mu věřit, a přestože cítím, že pro mě nepředstavuje žádné nebezpečí, vím, že bych měla být rozumná. A nebylo by ode mě moudré, kdybych nastoupila do auta k těm dvěma obrovským mužům. Zavrtím hlavou a ustoupím. „Prosím vás, proč ji prostě nevezmete do nemocnice?“

S povzdechem sáhne pod sako a něco z něj vytáhne. „To nemůžu.“ Něco mým směrem natahuje a já se podívám dolů, abych zjistila co.

Zbraň.

„Panebože,“ zamumlám a neohrabaně ustoupím, moje jistota je dávno pryč. „Dobře, půjdu s vámi.“ Zvednu ruce.

„Hej, uklidni se,“ řekne až příliš jemně, vzhledem k tomu, že na mě míří zbraní. Co čeká? Ale pak mě znovu ovládne rozum a já se podívám na zbraň v jeho ruce. Nemíří jí na mě. Prostě mu leží v dlani. „To je pro tebe.“ Vykročí dopředu, vezme mě za ruku a vloží mi zbraň do ruky. „Pojistka.“

Ta váha mě překvapí a já se na něj zmateně podívám. „Cože?“

„Pokud máš pocit, že ti hrozí nebezpečí, jdi a střílej.“ Znovu se usměje tím svým roztomilým úsměvem a já jsem nucena odvrátit pohled. „Omlouvám se, že jsem tě vyděsil.“

S omluvou okamžitě propadám kouzlu jeho pohledu plného protichůdné jemnosti a tvrdosti. Neublíží mi. Ani Penny. Znám chování muže, který si nebere servítky. Vsadím se, že Theo si nebere servítky, ale ne se ženami. Polknu, narovnám se v ramenou a vrátím mu zbraň.

„Myslím, že to nebudu potřebovat.“

Se zájmem zakroutí hlavou, jako když nesouhlasí. „Proč?“

„Protože mám vlastní,“ zažertuju a protočím oči a on se na mě znovu rošťácky usměje. Zatracený úsměv. Neměl by mu tolik slušet. „Kde bydlíte?“ zeptám se a přemýšlím, jaký je jeho vztah s Penny.

„S adresou si nemusíš dělat starosti.“ Přejede mi rukou přes rameno a já pod jeho dotykem nadskočím a v žilách mi vzplane oheň. Zatočí se mi z toho hlava. „Půjdeš se mnou, a až se postaráš o Penny, odveze tě můj řidič domů.“ Jeho stisk se napne, jeho velká ruka prakticky pokryje celé mé rameno. Zvláštní teplo, které se ve mně hluboce rozplývá, když se blížím k autu, je matoucí a já nedokážu pořádně přemýšlet. Slyším, jak mi krev pumpuje v uších. Kdo je sakra ten obr?

Kapitola 2

Říkám si, že Pennyino blaho je jediným důvodem, proč jsem právě zabořená do pohodlné kožené sedačky a mířím bůhvíkam, ale lžu sama sobě. Theo ze mě udělal idiota. Musela jsem se zbláznit. Snažil se mi dát zbraň, abych ho zastřelila, kdybych to považovala za nutné. Zatracenou pistoli! Ale taky se objevil a zabránil tomu slizounovi, aby…

Projede mnou chladné zachvění, když Penny opatrně nadzvednu víčko, abych jí zkontrolovala zorničky, a pak zhodnotím ránu nad jejím obočím. Přestala krvácet, ale určitě si to vyžádá několik stehů. Na okamžik se cítím provinile, že jsem vděčná za to, že se můžu soustředit na Penny, protože on mě pořád pozoruje a mně z toho neúprosně buší srdce.

„Zase jsi nervózní.“ Theo se mi vloudí do myšlenek svým chladným prohlášením a moje ruce se zadrhnou uprostřed pohybu. Ano, jsem nervózní, ale ne z důvodů, ze kterých bych měla být.

„Vážně si myslíš, že ti ublížím? Nebyla moje nabídka, že ti dám zbraň, dostatečným ujištěním?“

„Neublížíte mi,“ potvrdím bez váhání, odtáhnu se od Penny a opřu se do sedadla. Dlouhé nohy má pokrčené v kolenou, velký trup opřený, uvolněný, a silnou paži má spořádaně položenou na opěrce vedle sedadla. Je tma, ale on tak nějak září, jako by byl bílý den. Vzbuzuje pozornost. Vyžaduje respekt. Vyzařuje moc. Ježíši, je tak mužný, jak jen muž může být. Posunu se na sedadle, chci uhnout pohledem, ale nedokážu přerušit spojení našich očí. „Věřím svému instinktu,“ dodám s polknutým dechem.

Theo se také trochu pohne, přiblíží si ukazováček ke rtům a zamyšleně si jím přejede po horní lince. „A co ti říká tvůj instinkt, Izzy?“

„Že ubližování ženám není váš styl.“ Vynechávám všechno, o čem si myslím, že by mohlo být jeho stylem. Mohlo by to chvíli trvat a nemyslím si, že urážet tohoto muže by byl moudrý krok.

„Tvůj instinkt je správný. Netoleruji násilí, když jde o ženy.“

Moje ramena musela viditelně poklesnout úlevou, protože jeho hlava se zakloní a já si najednou uvědomím, že jsem mu nevědomky prozradila kousek toho, kdo jsem. „To je dobře,“ řeknu tiše.

„A odkud se v tobě bere ten instinkt?“

Napnu se na sedadle a odvrátím od něj pohled, abych se vzpamatovala. Když se k němu vrátím, trochu se usměje. Ten úsměv je sympatický a maže z jeho pohledné tváře kousek tvrdosti, která ji prořezává, a dělá ho ještě pohlednějším. Je zatraceně hezký.

Theo zřejmě vycítí, že ode mě nedostane žádnou odpověď, a tak se podívá na Penny a jeho jemný úsměv opadne. Jeho rysy jsou opět tvrdé. „Je to dcera starého přítele,“ řekne tiše a já sleduji jeho pohled na ženu v bezvědomí vedle mě. Světlé vlasy má kolem ucha špinavé od krve, obličej strhaný a bledý. „Když jí umřel táta, tak se utrhla ze řetězu. Zmizela. Snažil jsem se ji najít.“ Hruď se mu trochu nadme a prudce vydechne. „Jednadvacet let a prodává své tělo,“ zabručí, zní zamyšleně a možná trochu smutně. Moje pozornost se vrátí zpátky k němu, stejně jako on ji vrátí ke mně.

„To mě mrzí,“ pronesu tiše a přes ocelový zevnějšek svalnatého muže vidím opravdový smutek. „Byl jste si s jejím otcem blízký?“

„Dalo by se to tak říct.“ Odkašle si a podívá se z okna, což je znamení, že rozhovor končí. „Jsme tady.“

Musím se přemáhat, abych překvapeně nezalapala po dechu. Obrovská železná vrata se se skřípěním otevírají a pomalu odhalují sídlo epických rozměrů. Stavba nápadně září do dálky, osvětlují ji reflektory rozmístěné po areálu. „Sakra,“ vydechnu a prohrávám boj o zadržení úžasu. „Tady bydlíte?“ Na zastřešenou příjezdovou cestu na přední straně domu bych nejspíš vměstnala celý náš byt.

„Bydlím tady, pracuji tady…“ Dveře se otevřou díky starému muži se stříbrnými vlasy a kulatými brýlemi s kovovými obroučkami, který zjevně čeká na náš příchod. „… hraju si tady.“

Vrhnu na Thea široce rozevřené oči a zjistím, že si mě znovu prohlíží. Tentokrát musím odvrátit zrak. Hraju si? Dveře na druhé straně auta se otevřou a dovnitř se nakloní jiný muž a opatrně vezme Penny do náruče – další obrovská kopie muže z uličky. Světlé vlasy mu padají přes oči, když se k ní natahuje, hladkou čelist má pevně sevřenou, nosní dírky rovného nosu se mu rozevírají. Není tak velký jako Theo, ale pořád vypadá jako síla, se kterou se musí počítat, i když je o něco menší.

„Až po tobě.“ Theo mě gestem vyzve, abych vystoupila, a já to udělám, narovnám krk, když osvobodím své tělo, a rozhlédnu se kolem. Obrovské dvoukřídlé dveře přede mnou jsou dokořán a betonové sloupy po obou stranách, lemující velkolepý vchod, hlídají další dva urostlí muži. Muži v oblecích, oba vypadají zle, a když procházíme, kývnou na nás. Když vcházíme dovnitř, snažím se netvářit příliš ohromeně, přestože mě velkolepost Theova domu zaráží. Po obou stranách rozlehlé vstupní haly se klikatí dvojité schodiště, které se táhne až na podestu galerie, jež obíhá celý prostor, z vysokého stropu je zavěšený mohutný lustr, jehož krystaly kapou dolů a téměř se setkávají s podlahou, na níž stojím.

Muž, který drží Penny, se vydá po schodech po levé straně nahoru a já se otočím, když slyším, jak se za mnou zavírají dveře, a zjistím, že dva velcí muži, kteří je hlídali, jsou teď uvnitř s námi. Pak se objeví dáma s tácem, na kterém je uprostřed umístěn pohár s tmavou tekutinou. Zastaví se dobrých šest metrů od Thea, tác drží v ruce a předkládá mu ho, čímž ho nutí, aby se přiblížil, aby na svůj nápoj dosáhl.

„Vždycky vás doma vítají s takovou slávou?“ zeptám se s nervózním smíchem.

Usměje se, odhrne si sako a podá ho dámě, načež vezme sklenici a zvedne ji ke rtům. Ztráta saka mě donutí zatajit dech, bílá látka košile olizuje každý centimetr mohutného trupu – trupu, který je, jak vidím, ostrý, tvrdý a vypracovaný. Zvednu oči a sleduji cestu sklenice od rtů. Ustupuji a sahám do tašky, potřebuji uniknout sevření těch očí dřív, než mě učiní neschopnou čehokoli jiného než snahy pochopit jeho pouhou přítomnost. „Mám velmi pozorný personál,“ řekne a položí prázdnou sklenici na tác. „Dáš si něco k pití?“

„Ne, děkuji.“ Přehrabuji se v tašce, abych našla svůj telefon, ne že bych věděla, co udělám, až ho uchopím do ruky. Nemám komu zavolat, protože Jess je pořád v práci. Potřebuju se něčím rozptýlit. Ruce mi při hledání ztuhnou a zvuk tříštícího se telefonu v hlavě mi připomene, že můj mobil už není. Mohla bych se zasmát. Jsem v cizím domě, se spoustou cizích, velkých mužů, a nemám telefon. Chytrý tah, Izzy. Opravdu chytrý.

„Ztratila jsi něco?“ zeptá se Theo a strčí si ruce do kapes. Narovnám se a zvednu bradu. „Ano, svou zbraň.“

V očích mu zajiskří a zvedne odevzdaně ruce.

Nevěřícně zavrtím hlavou a povzdechnu si. „Měla bych se podívat na Penny a jít.“

„Samozřejmě.“ Pohne nohama a projde kolem mě. „Ukážu ti cestu.“

S trochou klidu se nadechnu a následuji ho, přičemž se soustředím na všechno kolem sebe, jen ne na vysokého muže pár kroků přede mnou – na propracovaná umělecká díla visící na stěnách, na pruhovaný koberec se zlatými úchyty v zákrytu každého schodu, na složitě zdobený strop.

Jeho záda.

Jeho zadek.

Jeho stehna.

Kousnu se do rtu… a zakopnu o schod. „Sakra.“ Obličejem padám dopředu a mířím na zadní stranu jeho stehen.

„Opatrně.“ Theo se otočí a zachytí mě, zadkem narazí na schod, jak mě drží za boky. Klečím na schodu pod ním, jeho dlouhé nohy jsou široce roztažené. Sevře mě důrazněji, stejně jako svou čelist. Cítím horko, oči mám upřené na hruď přede mnou. „Jsi v pořádku?“ zeptá se s jistým napětím v hlase.

„Z vašeho pruhovaného koberce se mi točí hlava,“ mumlám jako blázen a cedím výmluvy skrz zuby. To z něj se mi točí hlava. Jen z něj. Z jeho tvrdého pohledu, z jeho hlasu, z jeho postavy. Z jeho doteku.

„Možná bych tě měl nést,“ navrhne, ale není v tom ani náznak škádlení. Myslí to smrtelně vážně, a i když je to naprosto směšný návrh, nemůžu si pomoct a přemýšlím, jak úžasný by to byl pocit, kdyby mě Theo úplně objal. Jak bezpečné by to bylo. „Chtěla bys?“

Směju se, protože mě nic jiného nenapadá. „Nebuďte hloupý,“ ušklíbnu se a chystám se odstrčit jeho ruce od svého pasu, ale on sebou trhne a vyškrábe se na nohy jako blesk, téměř v panice. Ohromeně na něj zírám, když se na nohy vytáhnu i já. Na okamžik se podívá na své ruce a pak zpátky na mě, v očích zmatek. Uplyne několik rozpačitých vteřin a jeho pohled přechází z rukou na různé části mého těla. Co to sakra je?

„To jsi nezvolila vhodná slovíčka,“ zamumlá, zavrtí hlavou a otočí se. „Na mé nabídce není nic hloupého.“

Urazila jsem ho. Nabídl mi pomoc a já se mu vysmála do obličeje. „Nechtěla jsem vás urazit,“ zavolám a zůstanu stát na schodech v půli cesty. „Omlouvám se.“ Nevím, proč cítím nutkání omluvit se, ale nemůžu to ignorovat.

Theo uhne doleva. „Já se neurážím, Izzy. Tudy.“

Zamračím se a opatrně vykročím. To je divné, protože se zdá být velmi uražený.

Jakmile ho doženu, vědomě se rozhodnu, že budu držet jazyk za zuby, postarám se o Penny a pak odsud vypadnu. A soudě podle Theova náhlého chladu a toho, že se na mě teď odmítá podívat, možná uvažuje stejně. Otočí klikou u dveří. Strčí do nich a otevře je. Pak se postaví o pár kroků zpátky, uvolní mi cestu, a dívá se na mě. Chladným pohledem.

Povzdechnu si, podivně rozrušená, že jsem ho naštvala. Je to velký muž. Velmi velký muž. Neříkej mi, že má pod všemi těmi svaly city.

Nejdřív spatřím Penny uloženou v obrovské dřevěné posteli a vedle ní vozík vybavený všemi možnými zdravotnickými pomůckami, které by sestra mohla potřebovat. Nemám tušení, jak to všechno sehnal, a tak rychle, a ani se nehodlám ptát. Skončit a vypadnout. Žádné otázky, žádná konverzace. Neměla bych tu vůbec být a neměla by tu být ani Penny. Měla by být v nemocnici.

Dám se do práce, slyším, jak se za mnou zavírají dveře, ohlédnu se a zjistím, že jsem sama. Jsem vděčná. Vyvádí mě z rovnováhy. Přejdu k posteli a rychle zkontroluji její životní funkce a zjistím, že na tom není o nic lépe než při poslední kontrole v autě, ale hlavně že jí není hůř. Odhrnu přikrývku a vidím, že je svlečená do kalhotek. Její nahota odhaluje další zranění a můj obličej se zkřiví znechucením při pohledu na rozeseté modřiny, některé čerstvé, jiné se žlutým nádechem, které naznačují, že jde o staré rány. Chudák žena vypadá, jako by dostávala pravidelně pořádnou nakládačku.

Polknu. Teď už je v bezpečí.

Po omytí rány na Pennyině obočí ji zašiju několika stehy a ze všech sil se ji snažím celou očistit a zajistit jí pohodlí. Puls má klidný, dýchá rovnoměrně a rozšíření zorniček se zdá být normální.

Pustím její zápěstí a ohlédnu se přes rameno, když zaslechnu tichý zvuk. Theo stojí u dveří a pozoruje mě. Jak dlouho už tam je? Rozhodnu se, že mu budu tykat jako on mně. „Neslyšela jsem tě vrátit se. Chceš něco?“

„Ne.“

Procházím se kolem Pennyiny postele, i kdyby jen proto, abych měla co dělat. „Tak proč jsi tady?“

„Líbí se mi pozorovat tě, jak pracuješ.“

Zmateně se na něj podívám. „Proč?“

Jeho velká ramena se nakrčí a něco mi říká, že to je jediná odpověď, kterou dostanu. „Nechám tě o samotě,“ řekne, couvne, upře na mě oči a sáhne po klice od dveří. Vyklouzne ven a od Penny se ozve mírné zasténání a já vidím krátké zachvění víček.

„Ahoj,“ řeknu jemně. „Slyšíš mě? Můžeš mi říct, jak se jmenuješ?“ ptám se a chci zjistit, jestli se u ní neobjeví nějaké známky ztráty paměti, než odejdu.

„Penelope,“ zamumlá a já se usměju a pevně ji stisknu. „Ale lidé mi říkají Penny.“

„Myslím, že budeš v pořádku, Penny. Máš bolesti?“

Zavrtí hlavou, trochu se převalí a zavrtí se. „Žádné bolesti.“

„To je dobře.“ Podívám se k zavřeným dveřím, ve kterých Theo právě zmizel, a zvažuji svůj záměr. Nebezpečí už jsem zažila. Umím číst ta znamení, a i když Theo vykazuje mnoho známek nebezpečnosti, necítím, že by byl nebezpečný pro Penny. Ale já potřebuju mít jistotu. Na to jsem trénovala a neměla bych na to zapomínat, bez ohledu na to, jak moc mě Theo vyvádí z rovnováhy. Opřu se zadkem o okraj postele a vezmu Penny za ruku. „Můžu ti nějak pomoct, Penny? Můžu někomu zavolat?“ Možná matce nebo kamarádce.

„Theo. Přiveď Thea.“

Znovu se podívám na dveře a představím si jeho velká záda, jak odcházel. „Jsi v Theově domě.“

„Tak to jsem v bezpečí,“ zamumlá ospale. Znovu usíná. Přesně tak. Její slova mě zahřejí. Uklidnila se, jakmile věděla, kde je a s kým je. Theo ji uklidňuje. Jeho přítomnost ji uklidňuje. Kde byl takový muž, když jsem ho potřebovala já?

Nemohu se tím příliš zabývat. Jsem tady a jsem naživu. A jako zázrakem jsem psychicky stabilní.

Vezmu si tašku a kabát, nechám Penny odpočívat a chci najít jednoho z těch velkých chlapů, kteří se potulují po sídle, říct mu, na co si má dát pozor, a nakonec se zeptat, jestli mě jeden z nich nemůže odvézt domů. Tiše otevřu dveře, vyjdu ven a stejně opatrně je zavřu.

„Slečno?“

Otočím se na staršího muže s kulatými brýlemi a stříbrnými vlasy, který nás přivítal, když jsme přijeli. „Je v pořádku.“

„To je úleva. Pan Kane bude mít radost.“ Natáhne ruku. „Já jsem Jefferson, komorník.“

Má komorníka? V duchu protočím oči a s úsměvem mu také podám ruku. „Já jsem Izzy, zdravotní sestra.“

Zasměje se a za kulatými brýlemi se mu pobaveně zalesknou hnědé oči. „Těší mě.“

„Jeffersone, ránu na Pennyině oku je třeba čistit dvakrát denně. Reaguje, ale pokud se u ní objeví známky zhoršení stavu – závratě, bolesti hlavy, zmatenost nebo ztráta paměti –, měli byste ji neprodleně odvézt do nemocnice.“ Urovnám si kabelku na rameni, když přikývne, že rozumí. „Pan Kane říkal, že mě někdo odveze domů, jestli to nevadí?“ zdvořile se zeptám.

„Ach ano,“ zazpívá. „Ale nejdřív by vás asi pan Kane rád viděl.“ Otočí se, odejde chodbou a zanechá mě v náhlém stavu strachu, bez hnutí a ochoty. Nechci ani nepotřebuji Thea znovu vidět.

„Jestli je všechno v pořádku, tak už opravdu musím domů.“ Zním stejně zoufale, jako se cítím, ale ne že by to na starého muže, který se ode mě stále vzdaluje, mělo nějaký vliv. Vím, že mě slyšel. „Jeffersone,“ zavolám a vydám se za ním, naléhavě šlapu po schodech a dávám si pozor na nohy na pruhovaném koberci.

„Jsem si jistý, že vám to nezabere mnoho času, když už jste mu ho tolik věnovala.“

Zatnu zuby a následuji ho dolů do haly, kde se s námi setká paní, která Theovi donesla pití a vzala mu bundu. Usmívá se. „Mohu vám přinést pití?“

„Ne, děkuji. Za chvíli půjdu.“ Měla jsem si říct o vodu, protože jsem najednou vyprahlá z vyhlídky, že Thea znovu uvidím.

„Dobrá tedy.“ Vydá se znovu na cestu a nechá Jeffersona gestikulovat směrem k obrovským dveřím napravo. „Je to jen tudy.“

„Co je to?“

„Soukromá kancelář pana Kanea.“ Lehkým pokynutím hlavy naznačí, že mám pokračovat. Podívám se na dvojité dveře, jsem nervózní jako čert. „Jednou zaklepejte,“ vyzve mě.

Jednou zaklepejte. Ne dvakrát nebo třikrát? Jak se pomalu blížím, srdce mi začne bušit a s každým krokem je hlasitější.

„A držte si odstup, slečno,“ dodá Jefferson a hlas má klidný. Otočím se a vidím, jak jeho záda mizí za rohem na druhé straně chodby. Držte si odstup? Varuje mě? Podívám se znovu na dveře, moje nervy se napínají. Trvá mi hloupě dlouho, než seberu dost odvahy, abych zaklepala.

„Pojď dál.“ Theův hluboký hlas rezonuje dřevem a rozléhá se mi po kůži. Je plný autority. Drsný a sexy. Zavřu oči a ovládnu své zcestné myšlenky, vezmu za kliku a nadechnu se. Protlačím se do jeho kanceláře a držím se při zemi, když za sebou zavírám dveře.

„Izzy.“ Vysloví mé jméno zadýchaným šepotem a mým tělem projede něco, co mi je záhadou, ačkoli si odmítám dopřát čas, abych přišla na to, co to je, protože vím jistě, že mi můj závěr nebude příjemný.

Řeknu, co potřebuji, a odejdu, a ujistím se, že se na něj nebudu dívat, zatímco se budu řídit svým plánem. „Je v pořádku.“ Polknu a snažím se zvlhčit vyschlá ústa. „Zbitá, ale v pořádku. Dala jsem Jeffersonovi instrukce a řekla mu o příznacích, na které je třeba dávat pozor.“

„To jsem rád, děkuji. Ale co ty?“

Zamračím se na sytě červený koberec. „A co já?“

„Jsi taky v pořádku?“ zeptá se, jeho hlas je sice pořád tichý, ale stále hlasitější.

Přibližuje se.

Bezmyšlenkovitě ustupuji. „Opravdu musím jít.“ Vůbec mi nejsou příjemné reakce, které na toho muže mám, už proto, že jsem viděla, že má u sebe zbraň, a viděla jsem, jak jeden z jeho mužů před mýma očima někoho prakticky uškrtil a pak ho nechal odvézt… kam? Kam ho odvezli? A hlavně, co mu udělali? Je mrtvý? Ucuknu a snažím se na to nemyslet. Setřesu své úvahy. Stejně by mi na tom nemělo záležet. Důležité je, že ten muž je naprosto cizí, a navíc temný. Tolik znamení na mě křičí… Přesto je v něm cítit lehkost, která je mi neznámá, a vůbec se mi nelíbí, jak moc se mi líbí. Dnes večer zachránil Penny. Zachránil ji z nebezpečí. Nebyl tu nikdo, kdo by mě zachránil, když jsem to já potřebovala. Žádné mužské zvíře, které by na mého trýznitele seslalo peklo. Neuvědomuji si, že jsem udělala víc než jeden krok zpět, dokud nenarazím zády do dveří. Ten kontakt mě vyděsí a já bezmyšlenkovitě vzhlédnu a zjistím, že Theo je jen metr ode mě. Kdyby natáhl ruku, mohl by na mě dosáhnout.

„Kdo jsi?“ Ta otázka mi proletí kolem rtů dřív, než ji stihnu zastavit.

Nevšímá si mě, oči mu padají na můj krk. Jeho ruka se zvedá a sahá nahoru. Přitisknu se ke dřevu a tiše ho prosím, aby se mě nedotýkal. Jeho prsty na prchavý okamžik přejedou po černých vlnách na mém krku, než je odhrne a nakloní hlavu. „Co je tohle?“ zeptá se, koneček jeho prstu se setká s mou kůží, sleduje jeden ze škrábanců. Ztuhnu a vytlačím vzduch z úst, když si dává záležet na tom, aby mi prohmatal každou rýhu na krku. Kůže mi vzplane a srdce se mi nekontrolovatelně rozbuší. Nedokážu promluvit a po několika napjatých, ale příjemných vteřinách, kdy se dotýká mého krku, pokračuje. „Kdo ti to udělal?“

„Pacient,“ řeknu tiše a přesvědčím se, abych zvedla svou ruku a nahradila tu jeho na svém krku – ne že bych se snažila skrýt stopy, spíš se snažím osvobodit od jeho doteku, abych se od něj mohla vzdálit. Nedrží mě na místě. Ne fyzicky. Přesto, když se mě dotýká, zjišťuji, že nejsem schopná pohybu. Ale mikrosekundu předtím, než se moje ruka dostane k jeho, abych se od něj odtrhla, sebou škubne a ušetří mi námahu.

Ustoupí a mírně se zamračí. „Pacient?“

„Je starý. Senilní.“ Přistihnu se, že spěchám s vysvětlením, a nelíbí se mi jeho reakce. Nikde už není žádná měkkost. „Výhody téhle práce,“ zažertuji a cítím potřebu prolomit napětí. Nesměje se, ani se nepousměje. Jéje, vypadá rozzuřeně. „Už bych měla jít.“

Theo sebou trhne a mírně zavrtí hlavou. „Jistě.“ Sáhne do kapsy, vytáhne kartičku a podá mi ji. „Venku čeká auto. Callum tě odveze domů. Tady je moje vizitka, kdybys mě potřebovala kontaktovat.“

Oči mi padnou na černou kartičku, kterou drží lehce mezi prsty a na které je uprostřed červené písmo. Jeho jméno. A číslo mobilního telefonu. „Proč bych tě měla kontaktovat?“ zeptám se a neobtěžuji se zdůraznit, že nemůžu, protože můj telefon je v uličce roztříštěný na milimetrové kousky a nejspíš si nebudu moct dovolit nový, dokud mi v pátek nepřijde výplata. Ale to je irelevantní. Už bych ho nikdy neměla kontaktovat. Rozhodně je to člověk, kterému je třeba se vyhýbat.

Přistoupí ke mně a zasune vizitku do horní části mé kabelky. „Už nikdy nechoď domů sama potmě,“ varuje mě a na chvilku se podívá jinam. Je to jen vteřina, ale jeho nakrčený krk odhalí, že mu přes límec košile vykukuje kousek tetování. Černý inkoust, na okrajích jemně vystínovaný. Přistihnu se, že se natahuji, abych si ho lépe prohlédla, a tiše ho prosím, aby natočil krk ještě dál a odhalil víc z toho umění. Ale on to neudělá a místo toho se na mě podívá.

„Radíš mi, nebo mi to přikazuješ?“ zeptám se.

„Radím. Žádná žena by se neměla sama potulovat nočními ulicemi Londýna.“

Už dlouho jsem neměla nikoho, kdo by se o mě staral, kdo by se staral o mé blaho. No, Jess si dělá starosti pořád. Ale je to jiné, když se stará rodina. Skutečnost, že se taková obrovská, hrozivě vypadající hora testosteronu stará o úplného cizince, jako jsem já, mě dojímá. „Dokážu se o sebe postarat,“ řeknu vzdorně, čímž ho přiměju, aby se na mě podíval.

„Nemělo by to být potřeba.“

„Musím to dokázat,“ ujistím ho a znovu zahlédnu jeho tetování, další nezřetelné stíny a čáry. Než se ztrapním a natáhnu ruku, abych mu stáhla límec košile, rychle se kolem něj prosmýknu a zamračím se, když mi rychle uhne z cesty a udělá mezi námi mezeru na pár kroků.

„Proč?“ zeptá se. „Proč to musíš dokázat?“

Uvědomím si, že jsem mu nechtěně naznačila další věc, kterou jsem nechtěla, aby věděl. Něco, co nechci, aby kdokoli věděl. „Protože nemám tak obrovského chlapa, jako jsi ty, který by se odněkud vynořil a zachránil mě.“ Hodím po něm drzý úsměv a jeho rty se zachvějí. Když je pobavený, ztrácí z tváře tolik tvrdosti. Je to ohromující.

Odkašle si, jako by si to právě také uvědomil a chtěl udržet železnou tvář. Tvrdost se vrací. „Nikam nechoď sama,“ opakuje a jeho intenzivní pohled mi spaluje úsměv.

„Fajn,“ řeknu jen tak, jako by se nechumelilo, vezmu za kliku a rychle vyjdu z jeho kanceláře, opřu se o dveře a několikrát se zhluboka nadechnu.

„Slečno Izzy?“ Ruka mi spočine na paži a já s hloupým vypísknutím vyskočím kilometr do vzduchu. „Ach bože, nechtěl jsem vás vylekat.“ Jeffersonova ruka se zarazí a jeho staré oči za brýlemi mě rychle zkontrolují a zamračí se. „Jste v pořádku?“

„Ano,“ vydechnu a odstrčím se ode dveří. „Promiňte.“ Třu si rukáv kabátu, hlava mi začíná třeštit, ale pevně se usměju na Theova přátelského komorníka. „Už můžu jít domů.“

„Callum na vás čeká venku. Rád jsem vás poznal.“

„I já vás, Jeffersone.“ Vydám se k obřím dveřím, které mě dostanou z téhle tlakové krabice, a najdu Mercedes, který stojí na volnoběh pod zastřešenou příjezdovou cestou. Callum, ten blonďák, který byl v uličce s Theem, mi drží dveře otevřené, tváří se bezvýrazně. Poprvé si všimnu, že má tmavě hnědé oči, teplé, ale přesto mi připadá chladný. Až nepříjemně. Když se přiblížím, udělá krok od auta, čímž mi poskytne mnohem víc místa, než potřebuju, a já mu věnuju malý, nervózní úsměv, když vklouznu dozadu, ale on mi úsměv neoplácí.

Když odjíždíme, ohlédnu se zadním okénkem přes rameno, trochu zmatená vývojem událostí, které můj běžný večer nabral. Dům je ještě osvětlený, září odspodu, ale pak se náhle ponoří do tmy a zmizí z dohledu. Otočím se na sedadle, opřu se zády a zavřu oči. Nikdy v životě jsem necítila tolik nebezpečí. A přesto mě nejvíc znepokojuje, jak jsem byla fascinovaná.

Jaký je příběh Thea Kanea? Kdo je to?

Kapitola 3

Co děláš vzhůru?“ ptám se Jess, když se rozespale plouží dokuchyně aprotírá si oči. Je osm ráno. Musela přijít zpráce teprve před hodinou. Posadí se nažidli ajá se okamžitě pustím dovaření kávy.

„Když jsem přišla, dala jsem si sprchu. Nikdy bych se neměla sprchovat, když přijdu ze směny.“ Vděčně přijme kávu, kterou jí podám, ažíznivě se napije. „Vyspala ses dobře?“ zeptá se.

Nechci váhat, ale ten úder ticha nezůstane bez povšimnutí aona se namě tázavě podívá. Byla to klasická, naprosto standardní otázka, nakterou se obvykle odpovídá standardním způsobem: tak nějak. Nikdy nespím zvlášť dobře, často jsem neklidná aneustále si připomínám, že jsem vbezpečí, že mě nikdy nenajde. Ale minulá noc byla naplněná jiným druhem neklidu. Když jsem se téměř opůlnoci konečně dostala dopostele, zjistila jsem, že je nemožné vyčistit si mysl apřestat myslet naThea Kanea.

„Izzy?“ Jess namě naléhá aodkládá hrnek.

„Cestou domů se stalo něco opravdu zvláštního.“ Posadím se naproti ní apotřebuji to ze sebe dostat.

„Co?“

„Napadli mě.“

Rozkašle se arozprskne kávu pocelém stole. „Panebože. Jsi vpořádku?“ Vidím, jak okamžitě začíná zkoumat můj obličej ahrudník. „Kde? Jsi zraněná? Kdo to byl?“ Její naléhavé otázky přicházejí jedna zadruhou atrochu se zakláním nažidli. „Doprdele, Izzy, to sis zase zkracovala cestu?“

Pokrčím rameny aona namě vrhne zuřivý pohled. „Jsem vpořádku,“ ujistím ji aignoruju fakt, že to mohlo dopadnout úplně jinak, kdyby se neobjevil Theo Kane ajeho doprovod.

„Sakra, jsem natebe naštvaná. Co se stalo?“

„Někdo zasáhl.“

Její ústa se zavřou, když si začnu kousat ret arukama pevněji sevřu hrnek. „Zasáhl? Jako že tě zachránil?“

„Nejen mě. Byla tam žena, uníž jsem se zastavila, abych jí pomohla. Byla zraněná.“

„Panebože.“

„Je vpořádku, jen trochu potlučená. Myslela jsem, že ten, kdo je zato zodpovědný, utekl, ale když jsem se jí snažila pomoct, napadl mě. Vynořil se odnikud.“ Znovu se zachvěju aděsím se pomyšlení, co se mohlo stát. „Ale vyrušili ho… nějací muži.“

Její obočí se se zájmem zvedne. „Vmnožném čísle?“

Přikývnu. „Dva, ale jeden byl…“ Odmlčím se apřemýšlím, jak nejlépe formulovat Theovu pozici. „Šéf.“

„Šéf?“

Znovu přikývnu. „Důležitý. Já nevím. Byl obrovský. No, oba byli velcí, ale on výjimečně.“

Jess se nakloní dopředu nad stůl. „Masivní?“

Znovu přikývnu.

„Masivní tuk, nebo masivní pevná hmota?“

„Pevná hmota,“ potvrdím. „Ahodně vysoký.“

„Hezký?“

„Smrtící.“ Myslím to slovo vevíce ohledech avýznamech.

Rty se jí sevřou. „Aco udělal?“

„Vzal mě ksobě domů.“ Oči se jí rozšíří. „Nebo spíš dosvého sídla,“ dodám.

„Sídla?“

„Bylo obrovské.“

Teď skrývá úsměv. „Zajímalo by mě, co by ještě mohlo být obrovské.“

„Jess!“

„Jen mě to zajímá,“ namítne abrání se. „Kdo to byl?“

Vstanu odstolu, vypláchnu hrnek apoložím ho naodkapávač udřezu. „Nemám tušení.“ Chvíli přemýšlím aznovu si vybavuji, jak se Theo vyhýbal té otázce, když jsem ji sípavě položila.

„Já ano,“ řekne Jess. „Bohatý, sexy muž svelkým domem apotenciálně velkým ptákem.“

Ramena mi poklesnou. Je posedlá penisy, nejspíš kvůli všem těm vagínám, které jí denně strkají doobličeje. Mířím dokoupelny, abych se osprchovala apřipravila nasměnu, aJess mě samozřejmě pronásleduje, hladová podalších informacích. „Co jsi dělala uněj doma?“ zeptá se asedne si nazáchod, když zapnu sprchu.

„Postaral se otu napadenou dívku. Jednadvacet let aprofesionálka. Její otec zemřel. Myslím, že Theo kněmu měl blízko.“ Zatímco krmím Jessinu zvědavost, krmím itu svou. Ato bych neměla. Zvědavost je nebezpečná věc, zvlášť když je jejím předmětem Theo Kane. Neměla jsem se oněm vůbec zmiňovat. Zapomenout naněj. To bych měla udělat.

„Theo? Jmenuje se Theo?“

„Theo Kane.“ Svléknu se askočím dosprchy, aniž by mi vadilo, že Jess sedí nazáchodě apozoruje mě, teď už zjevně zcela vzhůru. Vidím, jak se jí hlavou honí myšlenky. Vnitřně se směju. Ato se sním ještě ani nesetkala. Neviděla jeho sídlo. Ani si nenechala nabídnout zbraň. Nemá otom ani ponětí.

„Bylo tam…“

„Ne.“ Hned ji přeruším.

„Vždyť ani nevíš, co jsem chtěla říct,“ namítne.

Setřu kapky vody apodívám se nani přes sklo. Moc dobře vím, naco se chtěla zeptat, aodpověď bude vždycky ne. Žádné jiskření se nekonalo. Nebyly tam žádné pohledy. Nebyly žádné elektrické šoky pokaždé, když se mě dotkl. Nebyla tam žádná ztráta dechu ani chlípné myšlenky. Nikdy jsem se tam neměla vydávat. „Nic,“ zopakuji nakonec.

„No, to je zklamání,“ zabručí aúplně ztratí zájem okonverzaci, což je přesně ten důvod, proč jsem se moudře rozhodla, že její zvědavost nebudu dál živit. Teď už jen musím zapracovat natom, abych vyhladověla tu svou.

„Kdo mi pořád bere teploměr?“ zamumlám si pod nosem aprohrabu se košíkem navozíku. Sakra, kolikrát je potřeba to lidem opakovat?

„Ať je to rychle.“