Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jean-Denis Lepage

Pevnosti a opevnění
Ilustrovaný výkladový slovník hradů, opevnění, pevností od antiky po současnost

Z anglického originálu Dictionary of Fortifications, An Illustrated Glossary of Castles, Forts, & Other Defensive Works from Antiquity to the Present Day, vydaného nakladatelstvím Pen & Sword Books v roce 2022,
přeložil Jan Biederman

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10250. publikaci

Kapitolu Opevňování a obléhání v Čechách a na Moravě napsal Petr Čech
Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Sazba Jan Šístek
Grafický návrh obálky Eva Hradiláková
Počet stran 408
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a. s.

Copyright © Jean-Denis Lepage, 2022
This translation of Dictionary of Fortifications first published in 2022 is published by arrangement with Pen & Sword Books Limited

Czech edition © 2025 Grada Publishing, a.s.

ISBN 978-80-271-8201-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-8200-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-5391-6 (print)

Anotace

Tento slovník je pokusem vysvětlit prostřednictvím textu a ilustrací odborný jazyk a specializované termíny, které se vyvinuly ve vojenské architektuře. Pro lepší pochopení vývoje vojenské architektury a činností spojených s obrannými válkami od prehistorie až po současnost je tato kniha rozdělena do tří částí.

První část chronologicky popisuje různé aspekty historického vývoje pobřežních, stálých a polostálých opevnění.

Druhá část se zabývá technickým vývojem obléhací války, obléhacích strojů a taktiky.

Do českého vydání jsme zařadili nově připravenou třetí část, která obsahuje původní text věnovaný dějinám opevňování a obléhání v Čechách a na Moravě.

Čtvrtou část představuje většinu knihy. V abecedním uspořádání zahrnuje definice a popisy termínů souvisejících s opevněním. Některá důležitá hesla mají formu krátkého článku, který o opevnění poskytuje základní informace. Pro lepší pochopení jsou některá hesla dále vysvětlena pomocí ilustrace, náčrtu, půdorysu, průřezu, mapy nebo uměleckého ztvárnění. Čtenář může snadno procházet i tematicky související hesla pomocí křížových odkazů.

Kniha obsahuje bibliografii pro další studium. Celkově je tato publikace určena široké veřejnosti – tedy čtenářům se zájmem o vojenskou architekturu, avšak bez hlubších znalostí v této oblasti. Jedná se o pokus shrnout obrovské množství dokladů a dokumentace o opevněních, podnítit zájem, poskytnout dostatek informací a inspirace a upozornit na nové oblasti, jež by se mohly stát předmětem dalšího bádání.

Převody jednotek

1 milimetr (mm) = 0,039 palce (in)
1 centimetr (cm) = 0,393 palce
1 metr (m) = 1,093 yardu
1 kilometr (km) = 0,621 míle
1 kilogram (kg) = 2,204 libry (lb)
1 tuna (t) = 0,948 dlouhé tuny (Spojené království Velké Británie a Severního Irska)

Poděkování

Rád bych srdečně poděkoval následujícím osobám za přátelskou pomoc při sestavování této publikace: Jeannette Aty à Stuling, Nicole Lapaux, Jan-Reijer à Stuling, Jacques Jouy, Rudi Rolf, Ben Marcato a Eltje-Jakob de Lang.

Úvod

Nauka o opevnění je jednou z nejstarších vojenských věd. Lidé budují obranné stavby už tisíce let. Stejně jako všechny ostatní lidské činnosti, i opevnění se vyvíjela v různorodé a stále složitější obranné návrhy, vždy jako přímá reakce na vývoj útočných zbraní. Budování opevnění se od svých skromných začátků stalo jedním z nejvýznamnějších vojenských umění, které postupně nabíralo na složitosti a vytvářelo si vlastní žargon – jazyk, který je někdy matoucí a protichůdný, poněkud obtížný k pochopení a poměrně specifický na popisování a psaní. Účelem této knihy je představit složitá témata opevnění širší veřejnosti v přístupné formě, a to jak textově, tak pomocí ilustrací. Najdete v ní úvod do terminologie vojenských architektonických a technických prvků i jejich vysvětlení formulované takovým způsobem, aby bylo možné přesně vyjádřit význam pojmů pohodlným a – doufejme – i příjemným způsobem.

Tato práce, uspořádaná ve formě slovníku či glosáře, poslouží jako kompletní příručka, která nabízí i přehled mnohostranné historie opevnění jako celku.

Z praktických důvodů jsem pro obsah této práce stanovil geografické hranice. Zaměřuje se na Evropu, s přihlédnutím k Blízkému východu a středomořské oblasti (kde je třeba hledat kořeny evropského opevňování a civilizace), a na Ameriku (která je v tomto smyslu dědicem Evropy). Obávám se, že se v knize objeví mnoho zjednodušení a různých opomenutí, za která se omlouvám, přičemž jako jedinou omluvu uvádím, že vzhledem k tak rozsáhlému tématu musely být odkazy nutně výběrové.

Cílem této práce je poskytnout všem zájemcům spolehlivý zdroj informací a odkazů. Rovněž si klade za cíl podnítit zájem široké veřejnosti o toto téma a poskytnout jí základní nástroj pro další bádání.

Jean-Denis G. G. Lepage
Groningen
únor 2022

Část první

Stručná historie opevnění

Opevnění před zavedením palných zbraní

Obecné

Fortifikace neboli opevnění jsou obranné konstrukce, chráněné pozice, zpevněné budovy, prvky zabezpečení a ochranné struktury navržené a postavené k posílení místa proti útoku. Termín pochází z latinských slov fortis (silný) a facere (činit).

Opevňování – umění obranného stavitelství – je činností téměř tak starou jako lidská civilizace sama. Od starověku po moderní dobu bylo používání opevnění vždy nezbytnou součástí ochrany osad, komunit, vesnic, měst a městských oblastí.

Starověk

Obecně se předpokládá, že se stálé opevnění vyvíjelo současně s vznikem zemědělství a se zakládáním prvních trvalých lidských osídlení na Blízkém východě. Když začali lidé žít ve stálých vesnicích, domestikovat zvířata, pěstovat vlastní potraviny a skladovat své přebytky, stávali se cílem dravých zvířat a zejména lidských lupičů, nájezdníků a zlodějů. V tomto bodě neexistuje žádná jistota, nicméně mnoho důkazů podporuje tezi, že se rané formy opevnění měly poprvé objevit na konkrétních místech v době, kdy se tamtéž začala rozvíjet organizovaná civilizace, zejména v Mezopotámii, Asýrii a Egyptě. Původní opevnění bylo pravděpodobně velmi prosté, skládající se například z jednoduchých trnitých živých plotů, prostých plotů a nekomplikovaných ohrad. Postupně byly zaváděny účinnější prvky, jako jsou překážky zhotovené ze dřeva (palisády nebo ploty z větví), zeminy (příkopy a zemní valy), z kamení nebo vepřovic. Ve starověké Mezopotámii a Egyptě se v důsledku mnoha faktorů, jako bylo zdokonalení zemědělství zavlažováním, růst populace, rozvoj obchodu a dobyvačné války, objevily první říše a velká města. Tato imperiální města byla obklopována propracovanými stavbami z kamení, vepřovic a cihel, někdy tvořícími obrovské, spektakulární a impozantní obranné konstrukce.

Vývoj opevnění vycházel vždy z vylepšování zbraní. Po celou historii tak probíhal kontinuální souboj a neustálé kolísání v převaze útoku nebo obrany. Jednoduchá opevnění používající příkop, zemní val a dřevěnou palisádu nikdy nezmizela: pravěká evropská keltská oppida byla předchůdci hradů, které se objevily ve středověku.

Od neznámého počátku opevňování až do zavedení palných zbraní na konci středověku a v renesanci existovalo opevnění v mnoha různých variantách, co se týče velikostí, tvarů, návrhů, tloušťky, výšky, nákresů, půdorysu, složitosti a kvality stavebních materiálů, avšak vždy ho charakterizovala výška, tloušťka a pevnost. Obranné stavby se po staletí vyznačovaly velmi vysokým vertikálním profilem, aby odolávaly zlézání a aby díky této dominantní pozici vytvářely zvýšené pozorovací a bojové stanoviště příznivé pro obránce.

Vertikalita a výška – využívající sílu gravitace – byly zjevně extrémně užitečné pro shazování a střílení projektilů na skupinu útočníků u úpatí zdi. Robustnost a tloušťka zdí nabízely stabilitu a umožňovaly obráncům odolávat útokům beranidla i budování podkopů.

Opevnění se neustále rozšiřovala a rozvíjela, často zahrnovala příkop a vždy vysokou zeď, zakončenou chodníkem chráněným cimbuřím. V pravidelných intervalech se podél zdí přidávaly vysoké věže a bašty za účelem tzv. flankování, tedy ostřelování útočníků boční palbou ze stran. Vstupů do hradů, pevností a opevněných měst bylo málo a vždy zahrnovaly silné brány s pevnými vraty a dveřmi, padací mosty, bojová postavení a často i vnější stavby (popřípadě předsunuté obranné struktury).

Chrám Ramesse III. nacházející se poblíž Luxoru ve starověkém Egyptě

Egyptské pohraniční obranné systémy zahrnovaly také opěrné body, jako byla osada z období Staré říše v Buhenu poblíž 2. kataraktu (úseku prudkých peřejí či kaskádových vodopádů) na Nilu v Núbii. Řez ukazuje suchý příkop a dvě kamenné zdi s věžemi v Buhenu

Aššur byl hlavním městem Asyrské říše (dnešní Irák) v období přibližně 2025–608 př. n. l. Aššur byl založen na řece Tigris a zahrnoval vnitřní město s domy, paláci, zahradami, chrámy a mnoha dalšími budovami, které byly obklopeny dvěma impozantními obrannými zdmi s věžemi, branami a příkopy

Mykény, ležící v severovýchodní části Peloponésu asi 90 km jihozápadně od Athén, byly jedním z hlavních center civilizace. Ve vrcholném období kolem roku 1350 př. n. l. byly Mykény opevněnou vojenskou pevností zahrnující akropoli (citadelu) a dolní město, které pokrývalo plochu 32 hektarů

Lví brána byla hlavním vstupem do akropole z doby bronzové v Mykénách v jižním Řecku. Byla postavena ve 13. století př. n. l. z obrovských kamenů a obsahovala obranný bastion

Jednoduché opevnění kombinující jeden nebo více příkopů, val, palisádu, zemní val a bránu ve formě dřevěné věže se v průběhu zaznamenané historie používalo vždy

Hradiště neboli oppidum bylo opevněné sídliště ustálené během doby bronzové a železné v keltské Evropě. Opevnění zahrnovalo příkopy a zemní valy završené palisádami

Římská říše dosáhla největšího rozsahu na počátku 2. století n. l. Na severu sahala až do Anglie a Pevensey Castle ve východním Sussexu byl jednou z římských pevností v pobřežním pásu tzv. „Saxon Shore“. Tyto obranné přístavy a pevnosti vznikly k ochraně a kontrole pobřeží Británie před saskými piráty a nájezdníky

Římská říše vznikla prostřednictvím vojenských výbojů. Jakmile byla říše zformována, Řím jí poskytl dvě století míru – avšak za hranicemi číhali nepřátelé. Aby je Římané udrželi na uzdě, zřídili obranné linie, nazývané limes. Ty zahrnovaly přírodní prvky (řeky, hory, lesy, močály, pouště) i opevnění vytvořená účelově člověkem

Středověk

Po zhroucení římské říše bylo mnoho řemeslných dovedností Římanů (zejména v oblasti zednictví a opevňování) barbarskými nájezdníky, kteří se usadili v Evropě během období stěhování národů, zapomenuto.¹

Svislé zdi, silné věže a pevné brány, které se vyvinuly v antice, se začaly ve středověké Evropě postupně stavět znovu. Ve středověku došlo k rozvoji soukromých hradů všech velikostí, k růstu stávajících měst a k zakládání nových osad, což vedlo k znovuzavedení a rozvoji městských opevnění zahrnujících kombinaci příkopů, palisád, zemních valů a kamenných zdí, věží a bran. Po celé Evropě se drobní baroni, bohatí páni a mocní králové opevňovali v důmyslných pevnostech, jež měly sloužit k obraně v četných svobodných hrabstvích, malých vévodstvích a velkých říších, které často žily v autarkii, tedy doslova nezávislé na okolí. Opevnění hradů, měst a osad byla neustále vylepšována, modernizována a rozšiřována, aby odpovídala rozvoji zbraní a obléhacích strojů.

Křižácké výpravy ve 12. a 13. století sehrály důležitou roli v transformaci a expanzi evropské společnosti. Západní křižáci při nich byli konfrontováni s vyspělými byzantskými a muslimskými civilizacemi. V pozdním středověku se z některých hradů staly impozantní a sofistikované pevnosti, kde feudální páni shromažďovali své dvory a rytíře, odkud vládli svým panstvím, knížectvím a královstvím a spravovali je.

Hrad typu motte-and-bailey: (1) věž; (2) motte (vyvýšenina); (3) bailey (předhradí); (4) vnější příkop a palisáda

Hrad Loches na řece Indre ve střední Francii byl postaven v 9. století a představoval jednu z prvních masivních kamenných obytných věží (donjon)

Stavba hradu Cochem v Porýní-Falci v Německu začala v padesátých letech 11. století. V roce 1151 se hrad stal císařským majetkem a po celý středověk ho císaři Svaté říše římské neustále rozšiřovali

Typický středověký hrad se vyznačoval vysokými a silnými zdmi. Žádné dva hrady nebyly stejné, ale hlavní základní prvky často zahrnovaly následující: (1) příkop (suchý nebo naplněný vodou); (2) brána s padacím mostem; (3) věž; (4) hradební zeď; (5) ochoz s cimbuřím na vrcholu zdi; (6) podsebití (dřevěné krytí ochozu); (7) výpadová branka; (8) strážní věžička; (9) vnitřní nádvoří; (10) hlavní obytná věž (donjon)

Opevnění od zavedení palných zbraní na černý prach

Opevnění přechodového typu

Středověká opevnění se s progresivním vývojem střelného prachu a obléhacích děl v 15. století stávala postupně zastaralými. Je však nutné zdůraznit, že střelné zbraně nezpůsobily, že by středověké hrady a městské hradby zastaraly přes noc. Adaptace opevnění byla stejně pomalá jako postupný vývoj střelných zbraní. Po krátkém období přechodu, které se vyznačovalo používáním snížených a zavalitých staveb, širokých a hlubokých příkopů, zemních valů a bašt s dělostřeleckými plošinami a nízkých, zaoblených, silnostěnných dělostřeleckých věží s kasematy, se v Itálii počátkem 16. století vyvinul nový systém opevnění. Tento systém, označovaný jako bastionové opevnění, byl předurčen k tomu, aby ovládl umění pevnostního stavitelství na přibližně tři století.

Středověký hrad Bonaguil, nacházející se ve Fumelu v departementu Lot-et-Garonne na jihozápadě Francie, byl postaven ve 13. století a na konci 15. století přizpůsoben pro použití palných zbraní přidáním dělostřeleckých plošin (1), prohloubením příkopu (2), který byl bráněn boční palbou z výstupku zvaného „moineau“ nebo též „caponier“2 (3) a vybudováním velkého předsunutého dělostřeleckého objektu označovaného jako barbakan (4)

Bastionové opevnění

Zavedení nízkoprofilovaného bastionového opevnění na počátku 16. století mělo dvě důležité funkce. Za prvé dobře odolávalo projektilům útočníků, za druhé umožňovalo rozmístění mnoha dobře chráněných obranných děl, jež mohla využívat vzájemné křížové a boční palby.

Středověká „vertikalita“ starých opevnění byla tedy definitivně nahrazena „horizontalitou“ a hloubkovou obranou rozprostřenou na velkých plochách. Přirozená gravitace již nebyla potřeba, byla nahrazena silnou explozivní silou černého prachu.

Ačkoliv byl bastionový systém opevnění zpočátku relativně jednoduchý, postupně se stával stále složitějším s mnoha různými návrhy, plány a přidanými předpolími i předsunutými stavbami. Nový způsob opevňování byl efektivní, flexibilní a přizpůsobitelný různým situacím a přírodním podmínkám. Měl však jednu zásadní nevýhodu: velmi vysoké náklady. Navrhování, projektování, stavba a údržba hradeb bastionového opevnění byly skutečně tak drahé, že si moderní dělostřelectvo a bastionová opevnění mohli dovolit pouze bohatí vévodové a mocní páni, knížata, králové, císaři, vyšší preláti, papežové nebo bohatá svobodná města.

Bastionové opevnění (Rocroi, Francie)

Bastionový systém jasně ohlašoval novou éru. Soukromým feudálním hradům zvonil umíráček, který oznámil i konec středověkého městského opevnění financovaného svépomocí. Přijetí bastionového opevnění způsobilo konec lokálních válek mezi soupeřící šlechtou a znamenalo počátek státního monopolu v záležitostech války a národní obrany.

Nový bastionový systém byl (v mnoha tvarech, velikostech a stylech) široce akceptován a rychle se stal normou po celé Evropě i v koloniích, založených evropskými národy na nově objevených kontinentech.

V 17. a 18. století se válčení vyznačovalo dynastickými válkami a velkým počtem obléhání, při nichž hrála opevnění a dělostřelectvo ústřední roli. V tomto kontextu se opevňování stalo sofistikovanou vojenskou vědou, kterou rozvíjeli specializovaní inženýři s vlastním technickým žargonem.

Bastionový systém zůstal v užívání až do konce napoleonských válek na počátku 19. století.

Návrat věží

Během 18. století, francouzské revoluce a tzv. napoleonských válek (1789–1815) došlo k významnému zdokonalení dělostřelectva, což demonstrovalo převahu útoku nad obranou. Po roce 1815 bylo jasné, že bastionová opevnění se složitým uspořádáním bastionů, předpolí, předsunutých postavení a prázdných glacis už proti ničivým účinkům soustředěného dělostřelectva neobstojí. Bastionový systém byl původně v podstatě tzv. flankovacím systémem.³ Byl navržen v 16. století k ochraně kurtin⁴ krycí palbou z boků bastionů, ale protože samotné boky bastionů i kurtiny mohlo nyní zasáhnout nepřátelské dělostřelectvo na větší vzdálenost, mnoho důvodů pro zachování tohoto systému nebylo.

Tzv. Martello, britská vojenská tvrz připomínající věž

Tzv. torenfort (doslova „věžová tvrz“), nizozemská vojenská tvrz (lokalita Muiden)

V průběhu 18. století se bastionová opevnění stala zranitelnými a byla prakticky vždy odsouzena k tomu, aby se vzdala.

První odpověď na tento problém představovalo obnovení silných dělostřeleckých věží v různých designech, jako byly britské věže martello, francouzské lunette a tour modèle, holandský torenfort, velká maximiliánská věž a věžové tvrze ve Švédsku a Rusku.

Polygonální opevnění

V 19. století se postupně vyvinul nový systém vojenské architektury, který byl známý jako tzv. polygonální opevnění či „pruská metoda“, neboť vznikl v Německu. Tento nový systém nakonec ukončil dlouhé období bastionových opevnění. Vyznačoval se jednoduchými prvky a detašovanými forty (ve skutečnosti velkými dělostřeleckými bateriemi) v rovné linii (bez bastionů), s čelními stranami dlouhými tak, jak bylo nezbytné. Stavěly se z pevného zdiva pokrytého silnými vrstvami zeminy a byly osazeny děly umístěnými v silných, zděných, vícepatrových věžích, v četných kasematech a také na otevřených a členěných stanovištích chráněných silnými zemními parapety. Tyto detašované samostatné pevnosti, rozmístěné v širokých kruzích, přitom se vzájemně podporující, nahradily souvislá bastionová opevnění. Hlavní nevýhodou bylo opět to, že byly extrémně drahé na výstavbu i údržbu a spotřebovávaly obrovské státní prostředky. Přitom se však ve druhé polovině 19. století náhle staly zastaralými kvůli obrovskému pokroku v dělostřelecké technice a novým výkonným výbušninám.

Přední strana polygonálního opevnění podle Montalemberta: (1) glacis; (2) krytá cesta; (3) předsunutá luneta; (4) předsunutý příkop; (5) envelopa; (6) hlavní příkop; (7) kaponiéra; (8) hlavní zeď; (9) dělostřelecká věž; (10) kasárna odolná proti bombám

Polygonální opevnění, Brockhurst, Spojené království

Železobetonové opevnění

Koncem osmdesátých let 19. století byla všechna existující opevnění kolem hlavních metropolí, měst, přístavů nebo jiných bráněných míst zastaralá. Možným řešením bylo polygonální pevnosti přizpůsobit a zesílit. Příslušející zařízení se přesunula pod povrch spolu s hlubokými chodbami, podzemními galeriemi a tunely, spojujícími podzemní bombám odolná kasárna a ubikace se sklady munice a strojovnami, zatímco pozorovací stanoviště a zbraně byly umístěny v betonových kasematech a pancéřových věžích.

V mnoha případech však bylo potřeba postavit nové systémy modernizovaných pevností, což opět výrazně zvýšilo obrovské náklady státu na obranu.

První světová válka

První světová válka (1914–1918) se nevedla kolem stálých železobetonových pevností, jak se očekávalo, ale překvapivě v přechodných polních opevněních a zákopech. V roce 1914 Němci vyvinuli extrémně výkonné superhoufnice ráže 42 cm, které drtily moderní belgické betonové pevnosti kolem Lutychu, což přivedlo mnoho velitelů k závěru (a jak se ukázalo, ukvapenému), že stálá opevnění jsou zbytečná a nespolehlivá. Na konci roku 1914 se celá fronta v Belgii a severovýchodní Francii nečekaně ocitla v patové situaci. Od tohoto okamžiku až do začátku roku 1918 se konflikt změnil v hrůzostrašnou opotřebovávací válku s dramatickým oživením polních a polostálých zákopových opevnění, která se táhla od Severního moře až k švýcarské hranici. Tato zákopová válka byla přerušována masivními čelními útoky pěchoty, kterým předcházelo intenzivní dělostřelecké bombardování. Tyto útoky byly jen zřídka úspěšné a způsobovaly pouze děsivě vysoké ztráty, jak ukázaly strašlivé masakry u Verdunu a na Sommě v roce 1916. Řešení této patové situace zahrnovalo zvýšenou dělostřeleckou palbu a zlepšení útočné taktiky pěchoty, stejně jako vývoj pásových útočných vozidel (tanků) a podporu letectva. Díky těmto novinkám (a také kvůli masivnímu a rozhodujícímu zapojení Spojených států) se mezi srpnem a listopadem 1918 obnovilo mobilní vedení války a mocnosti Dohody nakonec dosáhly nad vyčerpanými německými silami rozhodujícího vítězství.

Meziválečné období (1918–1939)

Po první světové válce se tradiční pevnostní architektura v podobě klasických pevností jevila plně a definitivně jako překonaná, a to kvůli neustále se zvyšující výkonností dělostřelectva i kulometů a v důsledku formující se (ale velmi slibné) síly letadel a obrněných pásových vozidel. Éra velkých, uzavřených, kompaktních a drahých pevností byla definitivně u konce.

Tato betonová baterie (blok 4, s třemi střílnami pro děla ráže 75 mm) byla součástí Fort Fermont poblíž Longuyonu v departementu Meurthe-et-Moselle. Fort Fermont zahrnovala sedm předsunutých bojových bloků propojených podzemními chodbami (vybavenými vnitřní elektrickou železnicí) s podzemními ubikacemi posádky, elektrárnou, sklady munice a zásob, kuchyní, ošetřovnou a dvěma vstupními bloky umístěnými v zadní části objektu

Byly nahrazeny relativně malými a rozptýlenými betonovými pevnůstkami, kryty a bunkry s pevnými a silnými stěnami a střechami. Betonové bunkry, nyní dobře maskované a často částečně zakopané pod zemí, byly navrženy a postaveny tak, aby tvořily obranné linie nebo shluk bodů odporu. Vedle toho se na předpokládaném bojišti dále instalovaly protitankové a protipěchotní pasivní překážky (včetně výbušných min, ostnatého drátu, příkopů a betonových bloků).

Ve dvacátých letech a zejména s rostoucí hrozbou nového konfliktu ve třicátých letech prakticky všechny národy stavěly linie roztroušených betonových bunkrů a modernizovaly svá pobřežní opevnění. Francouzská Maginotova linie, určená k obraně francouzské hranice před německou agresí, byla bezpochyby nejlepším příkladem této formy podzemní železobetonové obrany. Když však v září 1939 vypukla druhá světová válka, byly všechny země, které věřily v platnost konceptu „připraveného bojiště“, odsouzeny ke zklamání.

Druhá světová válka

Druhá světová válka (1939–1945), nejrozsáhlejší a nejsmrtonosnější válka v historii, byla ve skutečnosti sérií konfliktů charakterizovaných četnými taženími, obrovskými bitvami, rozličnými strategickými, transoceánskými, kontinentálními a mezikontinentálními přesuny, rychlými postupy a rozsáhlými mobilními ofenzívami, jež zahrnovaly gigantické vojenské prostředky a do nichž se zapojovaly miliony vojáků.

Vyobrazená pevnůstka typu FW3/28 byla navržena v roce 1940, kdy se Velká Británie obávala německé invaze. Mohl pojmout jedno protitankové dělo QF 2-pdr (nahoře: pohled zepředu; dole: půdorys)

Pokroky v moderní válečné technice (motorizace, tanky, letadla, výsadkáři) učinily stálé velkoplošné objekty vojenské architektury v mnoha ohledech zastaralými. I přesto se nadále stavěly stálé opevněné obranné linie. Nejlepším příkladem je německý Atlantický val, který byl určen k odražení jakéhokoliv spojeneckého útoku na západní břehy evropského kontinentu.

Německý pobřežní bunkr, součást Atlantického valu poblíž Calais, Francie

Vedle toho se pro obranné akce na všech dějištích bojových operací i nadále široce využívala polní a polostálá opevnění jako ochrana proti leteckým útokům a jako prostředek ke zpomalení nepřátelské ofenzívy, zatímco se záložní síly rychle přesouvaly na místo útoku. Polní opevnění, protitankové překážky a rozsáhlá minová pole hrála důležitou roli, zejména v otevřeném terénu.

Opevnění po roce 1945

Po roce 1945 se s rozvojem jaderných bomb a mezikontinentálních balistických raket stala většina pevností a stálých opevnění zastaralými, a byly proto vyřazeny z užívání. Vzhledem k tomu, že by jejich demontáž a demolice představovaly značné náklady, začaly se mnohé z těchto objektů využívat jako skladovací prostory nebo jako výcvikové prostory pro armádu, policii či hasiče. Některé byly prostě ponechány samovolnému rozpadu, zatímco jiné odkoupili soukromí vlastníci. Pro vojenské účely bylo vytvořeno, postaveno a hluboko v horách zahloubeno pouze několik krytů, odpalovacích sil a tajných velitelských center odolných proti jaderným zbraním.

Nicméně dočasná i zesílená polní opevnění si udržela – a dodnes udržují – velkou část své hodnoty v konvenčním válčení, zejména v konfliktech nízké intenzity a v partyzánských válkách. Takováto opevnění, náspy, gabionové stěny, zákopy, pytle s pískem nebo dokonce jednoduché zemní kryty nepochybně mohou nadále poskytovat dobrý stupeň ochrany proti střelám malého kalibru.

Hrad Joux se nachází v impozantní horské krajině v údolí horního toku řeky Doubs nedaleko města Pontarlier ve Francii. Dodnes zde můžeme vidět zajímavý přehled následující vojenské architektury: (1) Původní raně středověký hrad. (2) Středověké opevnění. (3) Dělostřelecká věž z 16. století, hradby a příkop. (4) Bastionová opevnění s bastiony a příkopem ze 17. století. (5) Polygonální fort s cihlovými kasematy a detašovanými zemními dělostřeleckými stanovišti z konce 19. století

Existuje jen jedna neměnná vlastnost opevnění – alespoň pokud se používá v konvenční válce: podle poslední analýzy nezáleží tolik na kvalitě samotné stavby, jako na odhodlání posádky uvnitř.

Dodnes existuje po celém světě značné množství opevnění a zájem o vojenskou architekturu se postupně obnovuje. Prakticky všude vznikla sdružení a společnosti, které se snaží zachovat zbývající památky, hrady, pevnosti a budovy a podporovat stále se rozšiřující zájem o tyto svědky minulosti. Mnohé z těchto pozůstatků opevnění, které přetrvaly staletí válek a pomalu působící, přesto ničivé vlivy počasí, jsou dnes oblíbenými a působivými turistickými destinacemi, významnými místními památkami a neocenitelnými historickými svědectvími o dobách minulých.

Neuschwanstein, který se nachází v jižním Bavorsku v Německu, nechal v 19. století postavit bavorský král Ludvík II. Hrad sice obsahuje některé architektonické prvky středověku, ale spíše než středověkou pevností je idealizovaným vyjádřením a idylickým symbolem neoromantismu 19. století

Část druhá

Obléhací válka

Obléhací válka před zavedením palných zbraní

Obecné

Umění vést obléhání, vyvinuté již ve starověku většinou tehdejších civilizací (zejména Asyřany, Řeky a Římany), se v průběhu historie široce využívalo, protože vítězství ve válkách často záviselo na dobývání tvrzí, hradů, pevností a opevněných měst.

K dosažení kapitulace opevněného místa měli obléhatelé k dispozici několik prostředků. Především konflikt ne vždy vyžadoval řešení, které by ohrožovalo životy bojovníků, a obléhání mohla předcházet diplomacie a kompromis. Dále mohla být obléhací operace rychle a vítězně ukončena zastrašováním, statečností, vydíráním nebo zajetím rukojmích, stejně jako hrozbami, lstí, podvody, korupcí, zradou, překvapením nebo falší. Pokud tyto prostředky selhaly, byli obléhatelé nuceni získat dané místo tzv. manu militari, tedy silou zbraní.

Pro útočící stranu představovalo obléhání rozsáhlý podnik vyžadujícím čas, mnoho vojáků, zručné inženýry a mnoho dělníků, munici, stroje, nářadí, ubytování, ohromné zásoby, komplexní logistiku a rozsáhlou organizaci. Pro obléhané to bylo období utrpení, strachu a velké nejistoty. Pro obě strany bylo rozhodující odhodlání a dobrá příprava. Výsledek obléhání závisel do velké míry na mnoha faktorech, jako je fyzická odvaha, individuální statečnost, inspirativní vedení, logistická příprava a zásoby, stejně jako dobrá morálka, odhodlání a bojovnost na obou stranách.

Reálné metody, jak mohly být hrad, město nebo pevnost obléhány a nakonec dobyty (nebo ubráněny), neprošly během starověku a středověku žádnými zásadními změnami. Nejvýznamnější rozdíly byly viditelné v rozsahu prostředků a počtu zapojených mužů, množství nasazených zbraní a v pokrocích v oblasti balistiky souvisejících s tím, jak se objevovaly nové obléhací stroje.

Radikálně nové metody vedení obléhací války si nakonec vyžádal až vývoj střelného prachu a postupné zavádění palných zbraní v pozdním středověku a během renesance.

V zásadě existovaly dva hlavní způsoby, jak bylo možné pevnost, hrad nebo město dobýt.

První metodou bylo tzv. opotřebování. Zahrnovalo to zablokování obránců a čekání, až budou vyčerpáni hladem, izolací, nemocemi a epidemiemi, vnitřními spory a znechucením.

Druhý přístup spočíval v tom, že se na obranu zaútočilo silou. Tato metoda se dělila do několika fází.

Vrhací stroje

Útočníci začali na obléhané vyvíjet tlak tím, že je zablokovali a odřízli jim všechny přístupy k vnějšímu světu. Lučištníci a později kušiníci byli nasazeni za dřevěné ochranné tarasy, aby stříleli šípy a šipky, zatímco obléhací stroje bombardovaly obránce s devastujícím účinkem. Před zavedením palných zbraní bylo navrženo mnoho vrhacích strojů, které se používaly k vrhání různých druhů projektilů (velké šípy, ostré kameny a balvany). Katapult byl starověkou neurobalistickou neboli torzní zbraní. Jeho hnací síla byla zajištěna pružností zkroucených šlach a lan. Skládal se z pevného dřevěného rámu držícího otočné rameno pevně napnuté na rotačním válci vybaveném zkroucenými lany. Trebuchet, zavedený pravděpodobně během křížových výprav, byl další vrhací stroj, který zase využíval energii protiváhy.

Cheiroballista používaná starověkými Římany byla velká kuše vystřelující šipky (velké šípy)

Pákový katapult (1) se spouštěl pomocí navijáku. Střela, obvykle těžký kus kamene (2), byla naložena do jakési lžíce nebo praku. Systém umožňoval odemknutí pohyblivého ramene, které bylo díky silnému napětí zkrouceného lana uvolněno s velkou silou směrem vzhůru (3). Rotující pohyb ramene byl násilně zastaven příčným nosníkem opatřeným silným vycpaným polštářem (4), což mělo za následek vymetení střely po vysoké zakřivené trajektorii (5)

Hybnou energii trebuchetu poskytovalo pevné, těžké závaží (1), které bylo připevněno ke krátkému rameni obrovského otočného trámu, spočívajícího na mohutné konstrukci. Střela byla naložena do praku umístěného na konci dlouhého ramene, které bylo navijákem staženo dolů k zemi (2) a následně uvolněno. Díky hmotnosti protizávaží šlo rameno s velkou silou nahoru (3), prak se odstředivou silou otevřel a střela byla poté vržena po vysoké parabolické trajektorii (4)

Šplhání

Obléhatelé mohli také zaútočit na vrchol zdi několika různými způsoby, včetně šplhání a házení kotvic připevněných na laně na vrchol zdi nebo použitím velkých žebříků. Bylo to samozřejmě velmi nebezpečné a útočníci často používali chráněné útočné zařízení, jako byla sambuca (mechanicky zvedaný útočný žebřík nad zastřešenou konstrukcí vybavenou koly) nebo stavěli tzv. belfry⁵ (pohyblivou dobývací věž dostatečně vysokou, aby přesáhla napadenou zeď). Věž byla vyrobena ze dřeva, osazena koly a pohybovala se pomocí navijáků, kladek a lan ovládaných a navíjených skupinou mužů nebo tažených voly.

Helepolis

Obléhací věž (belfry)

Řez obléhací věží (belfry)

Rozbíjení zdí a podkopávání

Útočníci mohli vytvořit průlom rovněž zničením části opevnění. V případě jednoduché palisády se útočníci snažili rozvalit dřevěné kůly nebo je zapálit. U silné kamenné zdi se pokoušeli zeď zbořit pomocí prorážení prostřednictvím beranidla, podkopáváním (kopáním výkopu pod základy zdi) nebo podlamováním a hloubením (vybíráním, vytrháváním a uvolňováním kamenů v základech zdi).

Beranidlo

Beranidlo: zařízení je zde zobrazeno uvnitř ochranného pojízdného přístřešku, tzv. „kočky“6

Podkop

Reakce obránců

Útok na pevnost s pomocí žebříků, obléhací věže, prorážení bran a zdí, podkopávání nebo podlamování byl časově náročný, velmi komplikovaný, nebezpečný a obtížný, někdy i nemožný, zvláště pokud byl cíl obklopený širokým příkopem naplněným vodou, nebo postaven na tvrdém a skalnatém ostrohu. Podobné útoky představovaly velmi nebezpečné operace, protože obránci mezitím nezůstávali nečinní. Mohli zahájit náhlý a devastující protiútok (označovaný jako výpad neboli sortie) proti nepříteli. Výpady, nájezdy a protiútoky byly důležité pro morálku obležených, z taktického hlediska mohl úspěšný výpad i změnit průběh obléhání.

Obránci shazovali kameny a balvany, házeli zápalné materiály, vrhali kopí a oštěpy a stříleli šípy na nechráněné útočníky.

Útočníci reagovali použitím silných pohyblivých dřevěných ochranných galerií nebo mobilních přístřešků vybavených koly a krytých pevnými střechami. Tyto dřevěné pojízdné přístřešky – stejně jako dřevěná obléhací věž a všechny ostatní obléhací stroje – byly zranitelné ohněm, a proto byly často pokryty čerstvými surovými kůžemi, trávou nebo mokrým drnem, aby odolaly zápalným střelám.

Poslední fází obléhání byla zteč, namířená buď na vrchol hradeb, nebo do trosek prolomené zdi. Byla to zmatená a krvavá bitva na blízko, rozhodující konfrontace pro obě strany a často zlomový bod obléhání.

Obléhací válka s palnými zbraněmi

Střelný prach a děla

Na konci středověku začaly hrát stále důležitější roli v konfliktech a zejména v obléhacích válkách rané typy děl a ruční palné zbraně. Ačkoliv byly primitivní a nespolehlivé, nové střelné zbraně byly mnohem účinnější a méně těžkopádné než starověké a středověké vrhací stroje. Obléhací válku postupně opanovaly smrtící střety dělostřelectva, pokud se ovšem malé a nenápadné skupině nepodařilo infiltrovat cíl a otevřít svým spolubojovníkům brány. Ostatně vše, co bylo dříve řečeno o překvapení, hrozbě, tlaku, zradě, blokádě a vyčerpání, bylo stále platné.

Palné zbraně přinesly radikální změny při vytváření průlomů a při ztečích vedených na hrad nebo citadelu.

Útočníci používali podkopy, nyní naplněné výbušninami, k odstřelům zdí a ničení bran či věží, zatímco těžká děla (seskupená v obléhacích bateriích) mohla vytvořit průlom nepřetržitou sérií zásahů, dokud se zdivo nezhroutilo.

Brány a dveře se stále daly rozbít beranidlem, avšak střelný prach poskytoval rozsáhlé a rychlé destruktivní možnosti ve formě nových výbušných zařízení (známých jako petardy), které mohly zničit dřevěné dveře a dokonce i části kamenných zdí.

Mons Meg je velké středověké obléhací dělo – bombarda, vyrobené v roce 1449 a v současnosti vystavené na Edinburském hradě ve Skotsku. Má délku 4,6 m, ráži (průměr hlavně) 510 mm a hmotnost 6970 kg

Renesanční dělo

Jeden z prvních střelců z ručnice

Obléhací opevnění

Bylo samozřejmostí, že i obležení používali střelné zbraně. Při samotném útoku na opevnění byly střelné zbraně výhodou pro obránce, protože výstřely z děl a arkebuz činily nechráněné přístupy velmi nebezpečnými. Útočníci reagovali vývojem prvků obléhacího opevnění, většinou budovaných z hlíny, a proto se uchylovali k hloubení – obvykle v noci. Od té doby se lopaty, krumpáče, rýče a kolečka staly rovněž nástroji války.

Útočné metody spočívaly v přiblížení děl co nejblíže k obranným zdem vyhloubením přístupových cest, sítě ostře zalamovaných zákopů (tzv. cikcak vzorce), aby se zabránilo boční palbě na kopáče. Byly vyhloubeny spojovací a přibližovací zákopy, které spojovaly dělostřelecké baterie, dočasné pevnůstky, šance a reduty. Tato polní opevnění z navršené hlíny a palisád byla postavena tak, aby sloužila jako velitelská stanoviště, sklady zásob a místa, kde se útočné jednotky mohly přeskupit a kde mohli být shromažďováni ranění.

První fází obléhání byl dělostřelecký duel. Obléhatelé bombardovali obránce z moždířů, zatímco děla se snažila vytvořit průlom ve zdech. Obránci odpovídali odvetnou palbou, jejímž cílem bylo co nejvíce ztížit práci kopáčům, kteří kopali přibližovací zákopy, a zničit dělostřelecké baterie útočníků. Obránci mohli také kdykoliv podniknout překvapivý protiútok (nebo výpad), aby narušili útok a zatlačili obléhatele zpět.

Postavení pro obléhací dělo: (1) dřevěná plošina; (2) svazky proutí; (3) gabiony; (4) obranné kůly

Zteč

Když byl vytvořen průlom (buď bombardováním zdí, nebo výbuchem podzemních min pod nepřátelskými opevněními), útočné jednotky se vrhly vpřed a v kouřících troskách bojovaly v zuřivém boji zblízka. Jak již bylo zmíněno, závěrečný útok byl klíčovou a hořkou bitvou pro obě strany a obvykle znamenal rozhodující okamžik celého obléhání. Neúspěšný útok stál často mnoho životů a mohl způsobit zhroucení skupiny útočných jednotek. Na druhou stranu úspěšný útok mohl vést k plenění, znásilňování, ničení, požárům a masakru obránců. Aby se této hrozné situaci vyhnuli, obránci často ještě před vyhrocením situace volili vyjednání čestné kapitulace.

Vaubanovy metody

V 17. a 18. století měla válka podobu dynastických konfliktů s převažujícím obléháním, při kterém hrála ústřední roli opevnění a dělostřelectvo. Strategie byla vedena opatrností, většina rizik se kalkulovala předem. Panovníci 18. století a jejich stratégové často dávali přednost kontrolovatelné a kodifikované obléhací válce před nebezpečími a riziky krvavé a nejisté bitvy v otevřeném poli. Obléhání opevněného místa se proto stalo složitou vojenskou vědou, vypracovávanou a prováděnou odbornými a speciálně vyškolenými důstojníky-inženýry, kteří si pro tyto účely vyvinuli i specifickou technickou terminologii.

V 17. století navrhl francouzský inženýr Sébastien Le Prestre de Vauban (1633–1707) systematickou metodu vedení obléhání, která využívala stávající prvky polních opevnění nebo přiblížení (paralely, přibližovací zákopy a dělostřelecké baterie). Paralely byly zákopy vykopané obléhateli podél napadené fronty, což jim umožňovalo postupně se přibližovat k cíli v relativním bezpečí.

Paralely se také využívaly pro všeobecnou komunikaci, jako místa pro dělostřelecké baterie, shromaždiště pro útočné jednotky či jako výchozí bod pro podzemní zaminování.

Když byl vytvořen průlom (a nebylo předem zahájeno vyjednávání), dalším krokem už byla rozhodující zteč.

Samozřejmě ne všechna obléhání probíhala s mechanickou přesností a podle striktní geometrie, jak popisoval Vauban. Každé obléhané místo mělo své vlastní přírodní zvláštnosti. Nicméně Vaubanova metoda vedení obléhání představovala nepopiratelný pokrok. Obléhání se stalo formálním a předem daným procesem, jako partie šachů. Výrazně snížilo ztráty útočníků a často (alespoň v 18. století) vedlo k jednání a následné kapitulaci obránců po čestném odporu.

Vaubanova teorie obléhání:
(AA) první paralela s dělostřeleckými bateriemi;
(BB) druhá paralela s redutami;
(CC) třetí paralela s cavaliers de tranchée

Obléhání v moderní době

Metoda vedení obléhání navržená Vaubanem se používala (s několika změnami a vylepšeními) po mnoho let. Byla platná po celé během 18. století a během tzv. napoleonských válek (1802–1815).

Řadu významných obléhání zaznamenalo rovněž 19. a 20. století, jako například obležení Sevastopolu během krymské války (1853–1856), Vicksburgu a Port Hudsonu během americké občanské války (1861–1865) a Port Arthuru během rusko-japonské války (1904–1905).

Zákopová válka, která se vyvinula během první světové války, byla ve své podstatě také obrovským opotřebovacím obléháním se statickými zakopanými protivníky.

Ačkoliv pro druhou světovou válku byly charakteristické přesuny, ofenzívy a bitvy v širokém měřítku, došlo během ní i k několika významným obléháním, například Malty, Leningradu, Stalingradu, Tobruku a Bastogne.

Obléhání na konci 19. století a v průběhu 20. století zahrnovala běžné fáze známé z minulosti: blokádu, opotřebovávání, bombardování a útok. Co se však změnilo, byly vzdálenosti, měřítko, palebná síla a rozsah bojů, rozsah ničení a počty obětí, zejména civilistů uvězněných ve víru destrukce. V důsledku vývoje a smrtonosnosti nových zbraní se počty obětí a rozsah ničení od doby průmyslové revoluce enormně zvýšily, zejména prostřednictvím extrémně silných výbušnin, obrněných vozidel, kulometů, dalekonosného dělostřelectva, strategického bombardovacího letectva a jaderných bomb a raket.

Obléhání Berg-op-Zoomu v Nizozemí, probíhající od 12. července do 16. září 1747. Mapa ukazuje francouzská obléhací díla (paralely a přibližovací zákopy) pro útok na nizozemské opevnění

Část třetí

Opevňování a obléhání v Čechách a na Moravě

Petr Čech

Historie opevnění od neolitu do současnosti

Počátky opevňování v paleolitu a eneolitu

Lidstvo od samého počátku doprovázejí konflikty a války o území, zdroje a potraviny. Ve starší době kamenné (paleolit) evidujeme nálezy na výrazných vyvýšeninách v krajině, ale není zřejmé, jestli lidé vyhledávali taková místa jako útočiště, nebo pro dobrý výhled při pátrání po lovné zvěři. Před 7500 lety se ve střední Evropě usazují první zemědělci, kteří na rozdíl od mezolitických skupin pohybujících se volně v krajině za zvěří osidlují úrodné půdy zejména na sprašových návějích na terasách řek. Větší zdroj vody je pro ně důležitý kvůli chovu dobytka. Navykli jsme si tyto anonymní komunity v propasti času nazývat podle nějakého charakteristického rysu hmotné kultury nebo naleziště, kde byl učiněn první nebo nejznámější objev. V evropských podmínkách je nejčastějším archeologickým nálezem keramika a skupina lidí, která vyráběla nádoby podobných tvarů a výzdoby stejnou technologií a měla stejná sídliště, je archeology označován jako kultura. V mladší době kamenné neboli neolitu (5500–4400 př. n. l), kdy v Čechách a na Moravě sídlili lidé kultury s lineární, vypíchanou a moravskou malovanou keramikou, se zde budovaly kruhové nebo eliptické stavby na vyvýšeném místě v krajině v podobě dřevěné, případně zdvojené palisády, obehnané jedním až třemi příkopy se čtyřmi vchody podle světových stran (například Praha-Vinoř, Bylany, Těšetice-Kyjovice). Předpokládáme, že vedle kultovní a náboženské funkce měly i funkci vojenskou coby útočiště.

Ve starší až střední fázi pozdní doby kamenné neboli v eneolitu (4400–2800 př. n. l.) osidlovali lidé výšinné polohy, čímž rozumíme terénní útvar, který je alespoň ze tří stran vymezen svahy. Zároveň budovali první hradiště – zemním valem, příkopem a palisádou obehnané vrcholky kopců nebo přepažující ostrožny. Je známa téměř stovka takových poloh a ve třech desítkách případů je výzkumy bezpečné doložené opevnění. V době michelsberské kultury je to například ostroh obehnaný trojitým příkopem u obce Kly na Mělnicku, v období kultury nálevkovitých pohárů dvojitým příkopem opevněné hradiště Cimburk u Kutné Hory, dále Praha-Dejvice, poloha Baba nebo Makotřasy u Kladna. V době řivnáčské kultury byl příkopem a palisádami obehnán vrch Homolka u Stehelčevse nebo vrch Denemark u Kutné Hory.

Pravěký rondel, objevený u obce Vinoř

Na Moravě bylo nalezeno vyspělé opevnění na hradišti Rmíz u Laškova, kde měla 300 m dlouhá hradba podobu 1,4 m široké zdi z kamenných bloků podepřených valem ze zeminy a kamení. Před hradbou byl do podloží vyhlouben příkop 3–4 m široký a 1 m hluboký. Hradiště Rmíz je nejstarším opevněním svého druhu ve střední Evropě. Na dalších lokalitách mělo opevnění podobu palisády s příkopem (Brno-Líšeň, Hlinsko), dvou stěn z palisád s meziprostorem vyplněným zeminou (Hlinsko), jinde byl v konstrukci použit lomový kámen jako čelní stěna (Jevišovice, Slatinky, Náměšť na Hané) nebo čelní a zadní zeď nasypané hradby (Hlinsko).

V závěru pozdní doby kamenné se Čechy a Morava staly součástí kultury se šňůrovou keramikou a zvoncovitých pohárů, u nichž výšinné lokality nebo opevněné polohy neznáme. V průběhu celého eneolitu nacházíme v hrobech kamenné sekeromlaty, které jsou zbraněmi, nikoli nástroji. V mladším a pozdním období mají pohřbení u sebe vrtané kamenné koule, tzv. bulavy, a hroty šípů s nátepními destičkami chránícími střelcům zápěstí před tětivou reflexního luku. Důkazy o existenci vrstvy bojovníků i výšinných sídlišť a hradišť svědčí o tom, že boj a válka byly součástí tehdejších společností.

Opevnění doby bronzové

Ve starší době bronzové, v období únětické kultury (2000–1600 př. n. l.), lidé opět osidlují vrcholky kopců a ostrohy se strmými svahy přepažené příkopy jako je Praha-Podhoří, Klučov u Kolína a Březno u Loun. Hradiště s valy přes úzkou ostrožnu se nachází v jižních Čechách, například ve Vrcovicích u Písku a na vrcholku kopce u Velešína. Archeologické výzkumy neprokázaly vnitřní konstrukci valů z kamene nebo dřeva, což může být u druhého způsobeno nedochováním dřeva přes téměř čtyři tisíciletí. Na Moravě jsou známa výšinná sídliště (například Cezavy, Člupy, Leskoun), ale výzkum zatím neprokázal opevnění únětické kultury a ze závěru starší doby bronzové (období tzv. věteřovské skupiny) byly zatím nalezeny jen malé zbytky hlinitých valů zpevněných dřevem a kameny. Častější jsou opevňovací příkopy, například na Cezavách-Blučině měl příkop šířku 5–6 a hloubku 2,6 m a v Šumicích byl příkop zdvojený. Na hradišti Leskoun se hradby stáčely obloukovitě směrem dovnitř a tvořily ulicovou bránu. Z období mohylové kultury střední doby bronzové (1600–1300 př. n. l.) známe v Čechách jen výšinná sídliště bez dokladů opevnění, a to z počátku a závěru období. Na Moravě bylo hlinitým náspem zpevněným na vnitřní straně kůly opevněno Hradisko u Kroměříže, kde na vnější straně kopíroval hradbu příkop. V mladší době bronzové (1300–800 př. n. l.), kdy se v severozápadních Čechách usadili lidé knovízské kultury, v západních a jižních příslušníci nynické kultury a na území od Polabí přes východní až po severní Čechy lid lužické a slezskoplatěnické kultury, se vyskytují dva typy hradišť. První mají charakter centrálních lokalit na výhodných, strategicky umístěných polohách s vyšší nadmořskou výškou a převýšením nad okolím. Rozloha takových hradišť činí i několik desítek hektarů. Na území lužické kultury to je Hradec Králové a Mužský-Hrada, u knovízské kultury to jsou Černovice, Mukov-Hradišťany a Štěpánov a v oblasti nynické kultury například Žďár, Tuhošť a Rýzmberk. Druhá a početnější skupina hradišť má rozlohu v jednotkách hektarů, jsou situována na ostrožnách nad řekami a potoky v poloze strategicky výhodné, ale nevyvýšené nad okolní krajinu. Tvar opevněné plochy je přizpůsoben terénu a šíje ostrožen bývá často přepažena mohutným jednoduchým, zdvojeným nebo i trojitým valem s příkopem zvenčí.

Uměle vytvořené nadzemní opevnění s konstrukcí ze dřeva a kamene se nazývá hradba, zatímco valem se rozumí destrukce hradby, která má podobu protáhlého lineárního útvaru s povlovnými stěnami, z něhož není patrné, z čeho byl postaven. To odkrývá až archeologický výzkum. Vstup do hradiště měl podobu úzké uličky mezi souběžnými rameny obvodového a příčného valu (Tuhošť, Plzeň – Pod Homolkou, Hradišťský vrch). Tzv. ulicovitá brána je nejstarší typ chráněného vchodu do areálu hradiště. Druhý typ má podobu nálevkovitě dovnitř zahnutých konců hradeb (Hradišťský vrch). Hradby se většinou budovaly z kamene a hlíny (Luhov, Lipno, Plzeň – Pod Homolkou), nebo jen z kamene (Žďár). Na Hradišťském vrchu měla hradba široká 2,5 m v základech dvě souběžné řady větších balvanů s meziprostorem vyplněným menšími kameny a hlínou. Kamenná zeď byla zpevněna dřevěnými kůly. Na hradišti v jihočeském Voltýřově měla první fáze hradby čelní kamennou plentu, tzn. jednostranně lícovanou zeď z nasucho kladeného kamene. Mladší hradba měla jádro složené z velkých kamenů v základech šikmo proložených dubovou kulatinou. Na hradištích v jižních a západních Čechách (Tuhošť, Lipno, Luhov, Plzeň – Pod Homolkou, Hradišťský vrch) byly uvnitř valů zjištěny stopy požáru v podobě propálené země a tzv. spečených valů v důsledku velkého vnitřního žáru.

Vnitřní konstrukci tvořilo velké množství dřeva, které bylo při násilném zániku zapáleno a prouděním vzduchu došlo k zahoření za vysokých teplot. Hradiště lužické kultury byla zpravidla opevněna hliněnými valy, v některých případech prokládanými vodorovně uloženými větvemi a palisádou z mohutných kmenů na vrcholu. Vnitřní stěna hradby mohla mít záchytnou konstrukci z vodorovných fošen (Běstovice-Darebnice). Nejmohutnější hradby byly budovány v přístupnějších místech, například na úzké přístupové šíji (Prasek), na místech nad svahy a srázy postačoval nízký sypaný val a palisáda. Opevnění mělo podobu jednoho či dvou pásem hradeb, ojediněle se vyskytly i dva (Mělčany, Velká Ledská). Hradiště slezskoplatěnické kultury z pozdní doby bronzové měly hradbu s čelní kamennou zdí a vnitřní dřevěnou roštovou konstrukcí (Zářecká Lhota, Nové Město nad Metují).

Moravská hradiště mladší a pozdní doby bronzové náleží do kultury středodunajských (jižní Morava) a lužických popelnicových polí (střední a severní Morava, Slezsko). Z jižní Moravy známe 18 opevněných lokalit s hradbami širokými 3–5 m, s jádrem ze zeminy zpevněným na lících dřevěnými stěnami nebo zdmi z nasucho kladeného lomového kamene (například Hradisko u Obřan, Brno-Líšeň, Brno-Obřany, Kramolín, Leskoun, Plaveč, Klentnice). Na severu Moravy a Slezska se nachází přibližně 15 hradišť umístěných na ostrožnách a návrších na okrajích osídlených oblastí. Nejmohutnější opevnění se dochovalo na Roštíně, kde byla hradba (široká 9 m a vysoká 4 m) postavena jako hliněný násep podepřený zdmi z na sucho skládaného lomového kamene. Brány mají podobu prostého přerušení hradby (Čekyně), ulice mezi souběžnými konci hradeb (Buchlovice, Jílové) nebo konce hradeb zahnutého dovnitř do ulicovitého uspořádání (Hostýn).

Archeologické výzkumy prokázaly, že hradiště mladší a pozdní doby bronzové byla opevněna hradbami se složitou vnitřní konstrukcí a lze je označit za rozsáhlá stavební díla. K jejich budování bylo potřeba shromáždit velké množství lidí a prostředků. Hroby s bronzovými meči, sekerami, hroty kopí a šípů jsou označovány jako knížecí a společně s hradišti dokládají vertikálně strukturovanou a na mocenském principu založenou společnost. Mladší a pozdní doba bronzová na našem území byla součástí období, kdy ve východním Středomoří zanikají kultury a civilizace jako Trója, říše Chetitů a Mykény pod náporem tzv. mořských národů, což jsou skupiny pocházející z Karpatské kotliny z oblasti tzv. popelnicových polí, které pohřbívaly své mrtvé žárovým pohřebním ritem.

Hradiště doby železné, keltská oppida a římské tábory

Starší doba železná se ve střední Evropě označuje jako doba halštatská (800–400 př. n. l) podle lokality Hallstatt v rakouské Solné komoře. Na našem území je zastoupena bylanskou kulturou v severozápadních a středních Čechách, halštatskou mohylovou kulturou v západních a jižních Čechách a slezskoplatěnickou ve východních Čechách. Její hradiště byla budována na kopcích s dobrou viditelností do okolí (Konecchlumí, Habřina) a některá jsou situována v blízkosti hranice s bylanskou kulturou (Lišice). Žádné hradiště nebylo blíže prozkoumáno, a proto máme o jejich vnitřním uspořádání a opevnění málo informací. Hradby mohly mít podle destrukce kamennou zeď (Konecchlumí), jinde hliněný val s dřevěnou roštovou konstrukcí a palisádou (Lišice). Hradiště měla rozlohu nanejvýš několika hektarů. Například hradiště Topol na ostrohu nad řekou Chrudimkou mělo rozlohu přes 1 ha, bylo opevněno hradbou z dřevěné konstrukce a hlíny, s palisádou na vrcholu a vnějším mělkým příkopem. Palisádu tvořily kůly zapuštěné do podloží a mezistěna z prken. Hradiště zaniklo požárem, snad násilnou cestou.

V pozdní době halštatské se budovaly dvorce, což jsou pravoúhlé, palisádou a někdy i příkopem ohrazené areály o rozloze 1–2 ha na ostrožnách (Němětice) nebo na mírném svahu či v rovině. Dvorec v Droužkovicích byl vnitřně členěný a stály v něm povrchové i zahloubené objekty s doklady kovářské výroby. V Nadrybech objevil letecký průzkum čtvercový dvorec o rozloze 0,44 ha se zdvojeným palisádovým žlabem. Jednoduchou až dvojitou palisádou byl ohrazen areál na ostrožně o rozloze cca 1 ha v Praze-Bohnicích – Nad Podhořím. Dvorec obehnaný dřevěnou ohradou o ploše nejméně 85 × 75 m stál na vrcholovém hřbetu hradiště Závist. Halštatské dvorce byly rezidenčními areály a jejich ohrazení bylo spíše symbolického charakteru: odolalo by spíše lupičskému nájezdu než vojenské akci.

Hradiště byla stavěna v pozdním halštatu na území téměř celých Čech s výjimkou východní části, kde po zániku hradišť na konci starší fáze doby halštatské již žádná další nevznikla. Hradiště byla umisťována po celém osídleném území. Některá ležela na větších vodních tocích, jiná od nich byla vzdálená až několik kilometrů, další se nacházela v horských polohách Šumavy (902 m n. m. – Albrechtice, vrch Sedlo) nebo na výrazně převýšených polohách (hradiště na Velkém Blaníku ve středních Čechách, 640 m n. m). Hradby se stavěly z nasucho kladených kamenů s čelní plentou a s vnitřní dřevohlinitou konstrukcí a opatřeny vnějším příkopem. Brány byly ulicové konstrukce s postranními křídly (Libětice, Třebanice, Skočice) nebo s nálevkovitým až klešťovitým půdorysem (Závist, Věnec u Lčovic, Dolánky-Rubín).

Rekonstrukce posvátného okrsku na akropoli v Závisti

Oppida Závist, Stradonice, Hrazany, Nevězice, Třísov, České Lhotice a Staré Hradisko jsou situována na vrcholcích kopců a na ostrožnách. Kromě Závisti nejsou krajinnými dominantami, ale jsou dobře chráněné svahy a skalními srázy s převýšeními desítky metrů nad okolím. Leží v nadmořské výšce dosahující 400 až 500 m (Nevězice, České Lhotice, Třísov, Staré Hradisko). Typické jsou polohy se značným převýšením nad řekami a soutoky (Vltava, Berounka, Chrudimka). Relativní převýšení oppida Závist činí 60–200 m nad Vltavou, v Hrazanech 70–200 m, ve Stradonicích zhruba 23–162 m. V prostoru oppid nebo v těsné blízkosti hradeb či bran jsou vodní prameny, v hospodaření s vodou se využívaly studny a cisterny (Závist, Stradonice, Hrazany, České Lhotice).

Areál oppida Hrazany u Sedlčan, pohled z vrchu Doubí přes sedlo k vrchu Červenka

Opevnění raného středověku

Pražský hrad v době knížecí v 10. století, rekonstrukce

Raná podoba hradu v Roudnici

Hrady a opevnění vrcholného středověku

Hrad Rabí kolem roku 1420

Bastionová opevnění v 17. a 18. století

Letecký pohled na pevnost Josefov u Jaroměře

Československé opevnění v první polovině 20. století

Čeští vojáci a moderní opevnění

Významné domácí obléhací války: od Sionu k sedmileté válce

Obléhání Pražského hradu v roce 1142

Obléhání a dobytí Sionu

Třicetiletá válka

Obléhání Prahy a Olomouce v 18. století

Konec obléhání v Čechách