Copyright © 2013 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: Doctor Sleep

Translation © Linda Bartošková, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-213-6 ePub

ISBN 978-80-7593-214-3 mobi

Když jsem ve skupině zvané Rock Bottom Remainders hrál na kytaru ty svoje prajednoduché doprovody, občas s námi vystupoval Warren Zevon. Warren miloval šedá trika a filmy jako Království pavouků. Nutil mě, abych při přídavcích na konci představení zpíval „Londýnské vlkodlaky“, jeho nejznámější písničku. Řekl jsem, že toho nejsem hoden. On na to, že jsem. „Je to v géčku,“ řekl mi Warren, „a koukej výt pěkně naplno. A hlavně hraj jako Keith.“

Nikdy nedokážu hrát jako Keith Richards, ale vždycky jsem dělal, co jsem uměl, a když Warren stál těsně vedle mě, kopíroval mě tón za tónem a chechtal se jako blázen, pokaždé jsem se skvěle bavil.

Warrene, ať jsi kdekoli, tohle zavytí je pro tebe. Chybíš mi, kámo.

Obsah

MÍSTO PŘEDMLUVY

ZAMČENÁ SKŘÍŇKA

CHŘESTÝŠ

MÁMA

ČÁST PRVNÍ Abra

Kapitola první VÍTEJTE V MINIMĚSTĚ

Kapitola druhá ŠPATNÁ ČÍSLA

Kapitola třetí LŽÍCE

Kapitola čtvrtá VOLÁME DOKTORA SPÁNKA

Kapitola pátá PRAVÝ ROD

Kapitola šestá DIVNÉ RÁDIO

ČÁST DRUHÁ Hladoví ďábli

Kapitola sedmá „VIDĚLI JSTE MĚ?“

Kapitola osmá ABŘINA TEORIE RELATIVITY

Kapitola devátá HLASY NAŠICH MRTVÝCH PŘÁTEL

Kapitola desátá SKLENĚNÉ OZDOBY

Kapitola jedenáctá THOME 25

Kapitola dvanáctá ŘÍKAJÍ TOMU PÁRA

ČÁST TŘETÍ Otázka života a smrti

Kapitola třináctá OBLAČNÁ ROKLE

Kapitola čtrnáctá VRÁNA

Kapitola patnáctá VÝMĚNA

Kapitola šestnáctá CO BYLO ZAPOMENUTO

Kapitola sedmnáctá MALÁ MRCHA

ČÁST ČTVRTÁ Střecha světa

Kapitola osmnáct CESTA NA ZÁPAD

Kapitola devatenáct DUCHOVÍ LIDÉ

Kapitola dvacátá OSA KOLA, STŘECHA SVĚTA

VÝROČÍ

DOKUD NEUSNETE

Autorova poznámka

Ocitli jsme se v kritickém bodě. Polovičatost nám byla k ničemu.

– Velká kniha Anonymních alkoholiků

Pokud bychom měli žít, museli bychom se oprostit od hněvu. [Ten je] pochybný luxus normálních mužů a žen.

– Velká kniha Anonymních alkoholiků

MÍSTO PŘEDMLUVY

STRACH znamená na všechno se vykašlat a utéct.

– Staré úsloví Anonymních alkoholiků

ZAMČENÁ SKŘÍŇKA

1

Druhého prosincového dne v roce, kdy v Bílém domě seděl jistý pěstitel buráků z Georgie, vyhořel do základů jeden coloradský velký hotel. Jmenoval se Overlook a byl totálně na odpis. Vyšetřovatel požárů z hasičského sboru okresu Jicarilla dospěl k závěru, že příčinou byl vadný kotel ústředního topení. V době nehody byl hotel na zimní sezonu zavřený a pobývali v něm jen čtyři lidé. Tři přežili. Mimosezonní správce hotelu, John Torrance, zahynul při neúspěšném (a hrdinském) pokusu snížit u kotle tlak páry, který kvůli nefunkčnímu pojistnému ventilu vystoupal do katastrofálně vysokých hodnot.

Dva z lidí, kteří přežili, byla správcova manželka a malý syn. Třetí byl kuchař z Overlooku Richard Hallorann, který opustil svoje sezonní zaměstnání na Floridě a jel se na Torranceovy podívat, protože měl „silné tušení“, jak se vyjádřil, že rodina má potíže. Oba dospělí byli při výbuchu vážně zraněni. Jen dítě vyvázlo bez zranění.

Aspoň co se těla týče.

2

Wendy Torranceová a její syn dostali od společnosti, které Overlook patřil, finanční vyrovnání. Nebylo nijak závratné, ale vyžili z něj tři roky, kdy Wendy nemohla kvůli zraněným zádům do práce. Právník, s nímž se radila, jí říkal, že kdyby se do toho chtěla tvrdě opřít, mohla by získat mnohem víc, protože společnost se chtěla vyhnout soudu jako čert kříži. Jenže paní Torranceová, stejně jako společnost, toužila už nechat tu příšernou zimu v Coloradu za sebou. Řekla, že se uzdraví, a opravdu se uzdravila, i když ji bolesti zad trápily až do konce života. Roztříštěný obratel a zlomená žebra se zahojily, ale nikdy se nepřestaly ozývat.

Winifred a Daniel Torranceovi se na nějakou dobu odstěhovali víc k jihu a posléze skončili až v Tampě. Občas k nim z Key West zajel na návštěvu Dick Hallorann (ten s těmi silnými předtuchami). Jezdil navštívit hlavně malého Dannyho. Spojovalo je jisté pouto.

Jednou brzy ráno v březnu roku 1981 Wendy Dickovi zavolala a zeptala se ho, jestli by mohl přijet. Pověděla mu, že Danny ji v noci probudil a řekl jí, aby nechodila do koupelny.

Pak přestal mluvit nadobro.

3

Probudilo ho nucení na malou. Venku foukal silný vítr. Byl teplý – to na Floridě skoro vždycky –, ale jemu se to skučení nelíbilo a asi nikdy nebude. Připomínalo mu Overlook plný nebezpečí, z nichž vadný kotel byl ještě to nejmenší.

Bydlel s matkou v maličkém nájemním bytě v prvním patře. Danny vyšel z pokojíčku vedle matčiny ložnice a přešel chodbu. Vítr zaduněl a usychající palma vedle domu zachrastila listím. Připomínalo to rachtání kostlivce. Dveře do koupelny nechávali vždycky otevřené, pokud se nikdo nesprchoval nebo nebyl na záchodě, protože měly rozbitý zámek. Dnes v noci však byly dveře zavřené. Jenže ne proto, že by uvnitř byla máma. Kvůli zranění obličeje, které utrpěla v Overlooku, začala chrápat – jemně jí hvízdalo v nose – a to bylo od ní z ložnice slyšet i teď.

No, máma je náhodou zavřela, nic víc.

Věděl hned v té chvíli, že to tak není (míval silné předtuchy a intuici), ale někdy se člověk prostě musí přesvědčit. Někdy se musíte podívat. Tohle zjistil v Overlooku, v pokoji ve druhém podlaží.

Natáhl paži, která mu připadala nějak moc dlouhá, moc natahovací, jakoby bez kostí, otočil knoflíkem na dveřích a otevřel je.

Uvnitř byla žena z pokoje číslo 217, přesně jak tušil. Seděla nahá na záchodě, nohy měla roztažené a bledá stehna se jí nadouvala. Nazelenalé prsy jí visely jako splasklé balony. Chuchvalec chlupů pod břichem byl šedivý. Oči měla také šedé, jako ocelová zrcadla. Uviděla ho a rty se jí roztáhly v úsměvu.

Zavři oči, radil mu kdysi dávno Dick Hallorann. Když uvidíš něco špatnýho, zavři oči a řekni si, že to tam není, a až je znovu otevřeš, bude to pryč.

Jenže u pokoje číslo 217 to nefungovalo, když mu bylo pět, a nebude to fungovat ani teď. Věděl to. Dokonce cítil puch. Rozkládala se.

Ta žena – znal její jméno, byla to paní Masseyová – se pracně vztyčila na fialových nohou a natáhla k němu ruce. Maso na pažích jí viselo a skoro teklo. Usmívala se, jako se usmíváte na dávného přítele. Nebo na něco dobrého k snědku.

S výrazem, který se dal mylně vykládat jako klidný, zavřel Danny potichu dveře a couvl. Sledoval, jak se knoflík otáčí doprava… doleva… znovu doprava… a pak znehybněl.

Dannymu bylo už osm let a byl schopen aspoň nějakého racionálního uvažování, i v takovém děsu. Částečně to bylo tím, že někde v hloubi duše tohle očekával. I když si vždycky myslel, že nakonec se objeví Horace Derwent. Nebo třeba ten barman, kterému tatínek říkal Lloyd. Asi mu však mělo být dávno jasné, že to bude paní Masseyová. Protože ze všech nemrtvých v Overlooku byla ona nejhorší.

Rozum mu říkal, že je to jenom útržek zapomenutého zlého snu, který vyklouzl ze spánku a táhne se za ním chodbou až ke koupelně. Rozum mu tvrdil, že jestli ty dveře znovu otevře, nic za nimi nebude. Určitě ne, už je přece vzhůru. Ale něco jiného v jeho nitru, ta část, která v sobě měla osvícení, věděla svoje. Overlook s ním ještě neskončil. Nejméně jeden z jeho pomstychtivých duchů ho sledoval až na Floridu. Jednou našel tuto ženu rozvalenou ve vaně. Vylezla z ní a pokusila se ho uškrtit svými studenými (ale strašlivě silnými) prsty. Kdyby teď ty dveře do koupelny otevřel, ta žena by s ním skoncovala nadobro.

Rozhodl se pro kompromis a přitiskl na dveře ucho. Nejdřív neslyšel nic. Potom zaslechl slabý zvuk.

Po dřevě škrábaly mrtvé nehty.

Danny odešel do kuchyně. Nohy mu připadaly jako cizí, ale postavil se na židli a vyčural se do dřezu. Potom probudil matku a řekl jí, aby nechodila do koupelny, protože je tam něco špatného. Když to udělal, vrátil se do postele a zakutal se hluboko pod deku. Chtěl tam zůstat navždycky a vstávat jen kvůli tomu, aby se vyčural do dřezu. Když už mámu varoval, neměl zájem s ní mluvit.

Matka u něj takové nemluvení už zažila. Stalo se to, když se Danny jednou odvážil do pokoje číslo 217 v Overlooku.

„A s Dickem budeš mluvit?“

Jak tak ležel v posteli, zvedl k ní oči a přikývl. Matka zatelefonovala, i když byly čtyři ráno.

Druhý den večer Dick přijel. Něco přivezl. Dárek.

4

Když Wendy Dickovi zavolala – dala si záležet, aby ji při tom Danny slyšel –, Danny znovu usnul. I když mu už bylo osm a chodil do třetí třídy, cucal si palec. Bolelo ji, když ho tak viděla. Odešla ke dveřím do koupelny, zastavila se a zahleděla se na ně. Bála se – Danny ji vystrašil –, ale musela si odskočit a rozhodně neměla v úmyslu čurat do dřezu jako on. Při představě, jak balancuje na okraji linky se zadnicí vystrčenou nad dřezem (i když ji tu nikdo nemohl vidět), znechuceně nakrčila nos.

V jedné ruce držela kladivo z bedničky se základním nářadím. Když otočila knoflíkem na dveřích a otevřela je, kladivo zvedla. Koupelna byla samozřejmě prázdná, ale záchodové prkýnko bylo dole. Večer před spaním ho tak nikdy nenechávala, protože věděla, že když sem Danny v noci přijde, bude probuzený jen na deset procent a na prkénko určitě zapomene a celé ho počurá. Navíc tu cosi smrdělo. Hrozně. Jako by za ostěním chcípla krysa.

Udělala krok dovnitř, pak dva. Spatřila pohyb a prudce se otočila s kladivem pozvednutým, aby praštila toho, kdo

(co)

se schovával za dveřmi. Ale byl to jenom její stín. Bojí se vlastního stínu, posmívali se jí někdy lidé, ale kdo na to měl větší právo než Wendy Torranceová? Po tom, co viděla a prožila, věděla, že stíny dokážou být nebezpečné. Mohou mít zuby.

V koupelně nikdo nebyl, ale na záchodovém prkýnku a také na závěsu u sprchy byla jakási nevábná šmouha. Nejdřív ji napadlo, že je to exkrement, ale lejno není nažloutle fialové. Podívala se pořádně a uviděla kousky tkáně a shnilé kůže. Na předložce byly také a dohromady tvořily šlápoty. Připadly jí příliš malé – příliš útlé –, než aby mohly být mužské.

„Panebože,“ zašeptala.

Nakonec přece jen vylezla na dřez.

5

Wendy vystrnadila syna z postele až v poledne. Podařilo se jí do něj vpravit trochu polévky a půlku chleba s burákovým máslem, ale pak se zase vrátil do postele. Stále ještě nemluvil. Hallorann dorazil odpoledne chvilku po páté hodině za volantem svého už stařičkého (ale dokonale udržovaného a oslnivě nablýskaného) červeného cadillaku. Wendy stála u okna, čekala a vyhlížela ho. Stejně kdysi čekala a vyhlížela manžela a při tom doufala, že Jack se domů vrátí v dobré náladě. A střízlivý.

Seběhla po schodech a otevřela dveře, zrovna když se Dick chystal zmáčknout zvonek se jmenovkou TORRANCE 2A. Rozpřáhl náruč a ona se do ní ihned vrhla a jen si přála, aby v ní mohla setrvat aspoň hodinu. Nebo dvě.

Pustil ji a podržel ji za ramena kousek před sebou. „Vypadáš pěkně, Wendy. Jak je malýmu? Už mluví?“

„Ne, ale s tebou mluvit bude. I kdyby zezačátku nemluvil nahlas, můžeš…“ Nedořekla, jen natáhla ukazovák jako pistoli a namířila mu jím na čelo.

„Třeba to nebude nutný,“ řekl Dick. V úsměvu ukázal oslnivě bílé, nové falešné zuby. O minulou sadu ho připravil Overlook v tu noc, kdy vybuchl kotel. Tou palicí, která zbavila Dicka protéz a Wendy možnosti chodit bez kulhání, se ohnal Jack Torrance, ale oběma jim bylo jasné, že to ve skutečnosti udělal Overlook. „Je hodně silnej, Wendy. Jestli mě bude chtít blokovat, tak to udělá. Vím to z vlastní zkušenosti. Kromě toho by bylo lepší, kdybysme mluvili normálně pusou. Lepší pro něho. Teď mi pověz všecko, co se stalo.“

Když to Wendy udělala, zavedla ho do koupelny. Nechala tam ty skvrny, aby je viděl, jako strážník hlídající místo činu, než přijede kriminálka. A tady ke zločinu skutečně došlo. A obětí byl její chlapec.

Dick se dlouho díval, na nic nesahal, pak přikývl. „Půjdeme se podívat, jestli už je Danny na nohou.“

Nebyl, ale Wendy stejně zahřálo u srdce, když viděla radostný výraz na synově tváři, když si všiml, kdo sedí u něj na posteli a třese mu ramenem.

(ahoj Danny přinesl jsem ti dárek)

(nemám narozeniny)

Wendy se na ně dívala a věděla, že spolu mluví, ale netušila, o čem.

Dick řekl: „Vstávej, synku. Půjdeme se projít po pláži.“

(Dicku ona se vrátila paní Masseyová z pokoje 217 se vrátila)

Dick mu znovu zatřásl ramenem. „Mluv nahlas, Dane. Děsíš maminku.“

Danny se zeptal: „Jaký je to dárek?“

Dick se usmál. „To už je lepší. Moc rád tě slyším a Wendy taky.“

„Ano.“ Víc se neodvažovala říct. Jinak by slyšeli, jak se jí třese hlas, a měli by starost. To nechtěla.

„Zatímco budeme pryč, možná bys mohla uklidit v koupelně,“ řekl jí Dick. „Máš gumový rukavice?“

Přikývla.

„Dobře. Navleč si je.“

6

Břeh moře byl tři kilometry daleko. Parkoviště bylo obklopené křiklavými plážovými atrakcemi – stánky se smaženými lívanci, hotdogy, suvenýry –, ale sezona byla definitivně u konce a kšefty moc nešly. Měli tedy pláž skoro celou pro sebe. Cestou z bytu držel Danny na klíně svůj dárek – hranatý balíček, docela těžký, zabalený do stříbrného papíru.

„Můžeš ho otevřít, až si trochu popovídáme,“ řekl Dick.

Šli těsně mimo dosah líných vln, kde byl písek tvrdý a lesklý. Danny šel pomalu, protože Dick byl dost starý. Jednoho dne umře. Možná dokonce brzo.

„Jsem na tom dost dobře, abych ještě pár roků vydržel,“ ozval se Dick. „Žádnej strach. Teď mi pověz o tom, co se stalo včera v noci. Nic nevynechávej.“

Nezabralo mu to moc času. Těžko by hledal slova vystihující hrůzu, kterou cítil, a jak se ta hrůza proplétala s dusivou jistotou: ona ho našla a teď už ho nikdy nenechá na pokoji. Tohle však byl Dick, takže slova nepotřeboval, ale několik jich přece jen našel.

„Ona se vrátí. Vím to. Vrátí se a bude se vracet, dokud mě nedostane.“

„Pamatuješ si, kdy jsme se potkali poprvý?“

Dannyho sice taková změna tématu překvapila, ale přikývl. Hallorann dělal Dannymu a jeho rodičům průvodce při jejich první návštěvě Overlooku. Připadalo mu to hrozně dávno.

„A pamatuješ, kdy jsem ti mluvil poprvý přímo uvnitř hlavy?“

„Jasně.“

„Co jsem říkal?“

„Ptal ses, jestli chci odjet na Floridu s tebou.“

„Správně. A jaký to bylo, když jsi poznal, že už nejsi sám? Že nejseš jedinej?“

„Bylo to skvělý,“ vydechl Danny. „Prostě skvělý.“

„Jo,“ přisvědčil Hallorann. „Jo, přesně tak.“

Chvíli šli mlčky. Do líných vln vbíhali a zase z nich vybíhali malí ptáčci – Dannyho máma jim říkala pípáci.

„Nepřipadalo ti někdy divný, že jsem se ukázal, když jsi mě potřeboval?“ Díval se z výšky na Dannyho a usmíval se. „Nejspíš nepřipadalo. Proč taky? Byl jsi ještě malej, ale teď seš trochu starší. Vlastně mnohem starší, když se to tak vezme. Poslouchej mě, Danny. Svět má svoje způsoby, jak udržet věci v rovnováze. Věřím tomu. Je jedno rčení: když je žák připravenej, učitel se objeví. Já jsem byl tvým učitelem.“

„Byl jsi o hodně víc,“ řekl Danny. Vzal Dicka za ruku. „Byl jsi můj přítel. Zachránil jsi nás.“

Dick tohle pominul… aspoň se tak tvářil. „Moje bába taky měla v sobě to osvícení – pamatuješ, jak jsem ti to říkal?“

„Jo. Povídal jsi, že jste mohli vést dlouhé hovory a přitom neotevřít pusu.“

„Správně. Ona mě učila. A ji učila zase její prabába, co žila ještě v otroctví. Jednoho dne, Danny, přijde řada na tebe, abys dělal učitele. Žák se objeví.“

„Jestli mě dřív nedostane paní Masseyová,“ zasmušil se Danny.

Došli k lavičce a Dick se posadil. „Nevodvažuju se jít dál, zpátky bych to nemusel zvládnout. Sedni si vedle mě. Chci ti vyprávět jeden příběh.“

„Žádné příběhy nechci,“ řekl Danny. „Ona se vrátí, copak to nechápeš? Ona se vrátí a bude se vracet zas a zas.“

„Zavři pusu a našpicuj uši. Dostaneš pár pokynů.“ Pak se Dick zakřenil a tím ukázal oslňující nové protézy. „Myslím, že je pochopíš. Rozhodně nejseš hloupej, synku.“

7

Matka Dickovy mámy – ta s tím osvícením – bydlela v Clearwateru. Říkalo se jí Bílá bába. Samozřejmě ne kvůli tomu, že by byla běloška, ale protože byla hodná. Otec jeho táty bydlel v Dunbrie v Mississippi, což byla vesnice kousek od Oxfordu. Manželka mu umřela dávno předtím, než se Dick narodil. Na barevného muže na takovém místě a v takové době byl zámožný. Patřil mu pohřební ústav. Dick a jeho rodiče tam čtyřikrát ročně jezdili na návštěvu a malý Dick Hallorann ty návštěvy nenáviděl. Andyho Halloranna se strašně bál a říkal mu – ovšem jen v duchu, kdyby to vyslovil nahlas, vysloužil by si jednu přes hubu – Černý děda.

„Víš, co je to prznitel dětí?“ zeptal se Dick Dannyho. „Chlápek, co chce děti kvůli sexu?“

„Trochu,“ řekl Danny opatrně. Určitě věděl, že nemá mluvit s cizími a že si k nim nikdy nemá sedat do auta. Protože by vám mohli něco udělat.

„No, tak starej Andy byl horší než prznitel. Byl to navíc hnusnej sadista.“

„Co je to?“

„Někdo, kdo rád působí bolest.“

Danny přikývl, protože okamžitě pochopil. „Jako Frankie Listrone ve škole. Každou chvíli někomu dává válečky nebo nasazuje kravatu. Když někoho nedokáže rozbrečet, tak přestane. Ale když se mu to povede, tak to pak dělá pořád.“

„To je zlý, ale tohle je horší.“

Dick upadl do mlčení, jak by se nezasvěcenému kolemjdoucímu zdálo, ale příběh pokračoval v duchu řadou obrazů a spojovacích vět. Danny viděl Černého dědu, vysokého muže v obleku černém jako on sám, a se zvláštním kloboukem

(fedorou)

na hlavě. Viděl, že v koutcích úst měl neustále bublinky slin a že oči měl zarudlé, jako by byl unavený nebo před chvílí brečel. Viděl, jak bere Dicka – mladšího, než byl dnes Danny, nejspíš mu bylo tolik, kolik Dannymu tehdy v zimě v Overlooku – a posazuje si ho na klín. Když nebyli sami, třeba ho jen lechtal. Když sami byli, strčil ruku Dickovi mezi nohy a mačkal mu kulky tak dlouho, dokud si Dick nepomyslel, že omdlí bolestí.

„Líbí se ti to?“ funěl mu děda Andy do ucha. Čpěl cigaretami a skotskou White Horse. „Páč tobě se to líbí, každýmu klukovi se to líbí. Ale i kdyby ne, nikomu to nepovíš. Jestli povíš, ublížím ti. Popálím tě.“

„Kristepane,“ vyjekl Danny. „To je děs.“

„Staly se i jiný věci,“ pokračoval Dick, „ale povím ti jenom o jedný. Děda platil jedný paní, aby mu po manželčině smrti pomáhala v domácnosti. Uklízela a vařila. Při večeři vyskládala na stůl všechno jídlo najednou, od salátu po zákusek, protože tak to měl Černej děda rád. Jako zákusek byl vždycky koláč nebo pudink. Podával se na maličkým talířku nebo v mističce vedle velkýho talíře, aby se na něj člověk mohl dívat a dělat si chutě, zatímco do sebe cpal ty ostatní pomeje. Děda měl pevný neporušitelný pravidlo, že člověk se může na zákusek dívat, ale nesmí ho sníst, dokud nesní do posledního drobku všechno smažený maso a vařenou zeleninu a šťouchaný brambory. Musel jsem dokonce vyjíst omáčku, která byla zdrclá a neměla žádnou pořádnou chuť. Když omáčka nezmizela, Černej děda mi podal kus chleba a řekl ‚Pěkně ji s tím vytři, Dickoušku, ať se talíř leskne, jako když ho pes vylíže.‘ Tak mi říkal, Dickoušku.

Někdy jsem nedokázal dojíst, i když jsem se strašně snažil, a pak jsem ten koláč nebo pudink nedostal. Vzal si ho a snědl sám. A někdy se stalo, že i když jsem celou večeři snědl, típl si do mýho koláče nebo vanilkovýho pudinku cigáro. Dosáhl tam, protože vždycky seděl vedle mě. Dělal, jako že je to ohromnej vtip. ‚Jejda, netrefil jsem popelník,‘ říkal vždycky. Máma s tátou mu to nikdy nezarazili, i když museli vědět, že i kdyby to byl vtip, není vůči malýmu děcku fér. Takže se taky tvářili, že je to výborná zábava.“

„To je fakt hrůza,“ řekl Danny. „Vaši se tě měli zastat. Moje máma to dělá. Táta se mě taky zastával.“

„Oni se ho báli. A měli proč. Andy Hallorann byl zlej, fakt zlej parchant. Řekl mi ‚Pusť se do toho, Dickoušku, sněz to okolo, tím se neotrávíš.‘ Když jsem si kousl, poslal Nonnie – tak se ta jeho hospodyně jmenovala –, aby mi přinesla nový kousek. Když jsem si neukousl, zůstal přede mnou zákusek s tím vajglem stát. Nakonec jsem nikdy nedokázal dojíst, protože se mi zvedal žaludek.“

„Měl sis přesunout svůj koláč nebo pudink na druhou stranu talíře,“ navrhl Danny.

„To jsem zkoušel, nebyl jsem zas tak hloupej. Jenže on ten talířek pokaždý vrátil zpátky, protože zákusek prý patří napravo.“ Dick se odmlčel a zahleděl se do dálky, kde se po dělicí čáře mezi nebem a hladinou Mexického zálivu pomalu šinula dlouhá bílá loď. „Někdy se stalo, že když mě načapal o samotě, kousl mě. A jednou, když jsem pohrozil, že to povím tatínkovi, pokud mě nenechá na pokoji, mi típl cigaretu o bosý chodidlo. A řekl ‚Tohle mu taky řekni a uvidíš, k čemu ti to bude. Tvůj tatínek moje způsoby dobře zná a nikdy neřekne ani slovo, protože je srab a protože chce prachy, který mám v bance a který mu připadnou, až umřu, ale k tomu se ještě zdaleka nechystám.‘“

Danny to poslouchal jako uhranutý a s vykulenýma očima. Vždycky si myslel, že pohádka o Modrovousovi je nejstrašidelnější ze všech, že strašidelnější příběh nemůže být, ale tenhle horší byl. Protože byl ze života.

„Někdy říkal, že zná nějakýho zloducha, co se jmenuje Charlie Manx, a že pokud neudělám, co po mně bude chtít, tak tomu Manxovi mezistátně zavolá a on přijede ve svým nóbl auťáku a odveze mě na nějaký místo, kam se zavírají neposlušný děti. Pak mi děda strčil ruku mezi nohy a začal mačkat. ‚Takže neřekneš ani slovo, Dickoušku. Jestli to zkusíš, přijede milej Charlie a bude tě držet pod zámkem s ostatníma děckama, co ukradl, dokud neumřeš. A až umřeš, půjdeš do pekla a budeš se tam navěky škvařit. Protože seš práskač. Je fuk, jestli ti někdo uvěří, nebo ne, práskač je práskač.‘

Dlouho jsem to tomu starýmu hajzlovi věřil. Neřekl jsem to ani Bílý bábě, tý s tím osvícením, protože jsem se bál, že si bude myslet, že je to moje vina. Kdybych byl starší, věděl bych, že je to jinak, ale byl jsem malej kluk.“ Odmlčel se. „Bylo v tom ale ještě něco. Víš, co to bylo, Danny?“

Danny se dlouho díval Dickovi do tváře a zkoumal myšlenky a obrazy za jeho čelem. Nakonec řekl: „Chtěl jsi, aby tvůj tatínek dostal ty peníze. Ale on je stejně nedostal.“

„Nedostal. Černej děda je všechny odkázal domovu pro černošský sirotky v Alabamě a mně je jasný proč. Ale na tom nesejde.“

„A tvoje hodná babička se to nikdy nedozvěděla? Nikdy ji to nenapadlo?“

„Věděla, že se něco děje, ale já to před ní zablokoval a ona mě nechala na pokoji. Jenom mi řekla, že až se mi bude chtít o tom mluvit, určitě si to poslechne. Danny, když Andy Hallorann umřel – na mrtvici –, byl jsem nejšťastnější kluk na světě. Máma mi říkala, že jestli chci, nemusím na pohřeb chodit, že můžu zůstat s babičkou Rose – Bílou bábou –, ale já jít chtěl. To si piš, že jsem chtěl. Chtěl jsem se přesvědčit, že starej Černej děda je fakticky po smrti.

Ten den pršelo. Všichni stáli kolem hrobu pod černýma deštníkama. Sledoval jsem, jak jeho rakev – největší a nejlepší z jeho podniku, o tom nepochybuju – klesá do země, a myslel na všecky ty chvíle, kdy mi kroutil kulkama, a na všechny ty vajgly v mým koláči a na ten jeden, který mi típl o chodidlo, a na to, jak u stolu při večeři vládl jako ten šílenej král z jedný Shakespearový hry. Ale hlavně jsem přemýšlel o Charliem Manxovi – kterýho si děda určitě vycucal z prstu – a o tom, že Černej děda nikdy nemohl Charliemu Manxovi mezistátně zavolat, aby v noci přijel a odvezl mě ve svým nóbl bouráku někam, kde mě zavře k dalším ukradeným klukům a holčičkám.

Načuhoval jsem přes okraj hrobu dolů – ‚Nech kluka, ať se podívá,‘ řekl táta, když se mě máma pokusila stáhnout zpátky –, obhlídl si rakev v tý mokrý jámě a pomyslel si ‚Tam dole seš o metr vosumdesát blíž peklu, Černej dědo, a nebude trvat dlouho, a budeš v pekle úplně, a doufám, že ti to ďábel tisíckrát oplatí rukou, která hoří.“

Dick zalovil v kapse kalhot a vytáhl balíček marlborek, do kterého měl pod celofánem zasunuté ploché sirky. Strčil si cigaretu do úst a pak musel její konec honit zapálenou sirkou, protože se mu třásla ruka a rty se mu chvěly také. Danny si užasle všiml, že Dickovi stojí v očích slzy.

Danny už věděl, kam ten příběh směřuje, takže se zeptal: „Kdy se vrátil?“

Dick si zhluboka potáhl z cigarety a skrz úsměv vyfoukl dým. „Nemusel jsi mi nakukovat do hlavy, abys to pochopil, co?“

„Ne.“

„Za půl roku. Jednou jsem se vrátil domů ze školy a on ležel nahý na mojí posteli a ten jeho napůl shnilý čurák mu trčel ke stropu. Řekl ‚Přijdeš sem a sedneš si na něho, Dickoušku. Oplatíš mi tisíckrát, a já ti to vrátím dvojnásob.‘ Zaječel jsem, ale nikdo tam nebyl a neslyšel mě. Máma s tátou byli oba v práci, máma v restauraci a táta v tiskárně. Utekl jsem ven a zabouchl dveře. A slyšel jsem, jak Černý děda vstal… dus… a přešel pokoj… dus, dus, dus… a potom jsem uslyšel…“

„Nehty,“ řekl Danny sotva slyšitelným hláskem. „Škrábaly do dveří.“

„Přesně tak. Vrátil jsem se tam až večer, když byli naši oba doma. On byl pryč, ale zůstaly tam… zbytky.“

„Jasně. Jako u nás v koupelně. Protože se rozkládal.“

„Právě. Sám jsem si převlíkl postel, to jsem uměl, protože mi maminka před dvěma roky ukázala, jak se to dělá. Říkala, že už jsem dost velkej, než abych potřeboval posluhu, že služky jsou pro malý bílý kluky a holky, o který se starala, než si sehnala místo jako servírka ve steakový restauraci u Berkina. Asi za týden jsem viděl Černýho dědu v parku, seděl na houpačce. Měl na sobě oblek, ale byl celej umatlanej čímsi šedivým – asi to byla plíseň, která ho v rakvi tam dole v hrobě obrůstala.“

„Jo,“ řekl Danny. Šepotem křehkým jako sklo. Na víc se nezmohl.

„Měl ale rozepnutej poklopec a nádobíčko mu trčelo ven. Strašně nerad ti to všechno říkám, Danny, seš moc mladej na to, abys takový věci poslouchal, ale musíš to vědět.“

„Potom už jsi šel za Bílou bábou?“

„Musel jsem. Protože jsem věděl, co víš ty: on se prostě bude pořád vracet. Ne jako… Danny, viděl jsi někdy mrtvý lidi? Myslím tím normální mrtvý lidi.“ Zasmál se, protože to znělo divně. Dannymu to taky takové připadalo. „Duchy.“

„Několikrát. Jednou jsem viděl tři stát u železničního přejezdu. Dva kluky a holku. Nevypadali ani na dvacet. Myslím… podle mě se tam zabili.“

Dick přikývl. „Většinou se držej míst, kde přešli na druhou stranu, dokud si nakonec nezvyknou na to, že jsou mrtví, a neposunou se dál. Někteří lidé, které jsi viděl v Overlooku, byli přesně takoví.“

„Já vím.“ Úleva, že si může o takových věcech promluvit s někým, kdo je zná, byla nepopsatelná. „A jednou byla v jedné restauraci jakási paní. Byla to taková ta restaurace, kde mají stolky venku, víš, co myslím?“

Dick znovu přikývl.

„Tahle paní nebyla průhledná, ale nikdo jiný ji neviděl, a když servírka zastrčila židli, na které ta paní seděla, tak její duch zmizel. Ty je taky někdy vidíš?“

„Už roky se mi to nestalo, ale ty máš silnější osvícení než já. S věkem to trochu slábne…“

„Bezva,“ vpadl mu Danny nadšeně do řeči.

„… ale podle mě ti toho zbude ještě hodně, až vyrosteš, protože jsi toho dostal do vínku hromadu. Normální duchové nejsou jako ta ženská, cos ji viděl v pokoji číslo 217 nebo u vás v koupelně. Je to tak, že?“

„Ano,“ souhlasil Danny. „Paní Masseyová je opravdová. Nechává po sobě kousky, co z ní opadávají. Viděl jsi je. Máma taky… a ona přitom osvícení nemá.“

„Půjdeme zpátky,“ rozhodl Dick. „Je čas, aby ses podíval, co jsem ti přivezl.“

8

Návrat na parkoviště byl pomalejší, protože Dick byl zadýchaný. „To ty cigára,“ hekal. „Vůbec s nima nezačínej, Danny.“

„Máma kouří. Myslí si, že to nevím, ale vím. Dicku, co udělala tvoje Bílá bába? Něco udělat musela, protože tě Černý děda nikdy nedostal.“

„Dala mi dárek, stejnej, jakej mám já pro tebe. To právě učitel dělá, když je žák připravenej. Učit se je totiž dar. Nejlepší, jakej může člověk dát nebo dostat.

Když o dědovi mluvila, nebyl to pro ni Andy,“ Dick se ušklíbl, „ale jenom ouchyl. Řekl jsem to, co ty, že to nebyl duch, ale že byl opravdovej. A ona na to že jo, že je to pravda, a že to dělám já, že je opravdovej. Tím, co ze mě vyzařuje. Řekla, že někteří duchové – většinou ti, co mají vztek – nechtějí z tohoto světa odejít, protože vědí, že jinde na ně čeká něco ještě horšího. Většinou nakonec vyhladoví a nic z nich nezbude, ale někteří najdou potravu. ‚A přesně tím je pro ně osvícení, Dicku,‘ pověděla mi. ‚Je to pro ně potrava. Ty toho ouchyla krmíš. Sice to nechceš, ale děláš to. On je jako komár, kterej pořád krouží kolem a pak si sedne, aby se zase nacucal krve. Já s tím nic nenadělám. Ale ty jo, ty můžeš obrátit to, pro co si přišel, proti němu.‘“

Oba už byli u cadillaku. Dick odemkl dveře a s úlevným heknutím se spustil za volant. „Kdysi bych ušel patnáct kiláků a pak uběhnul dalších osm. Dneska se projdu pár metrů po pláži a záda mě bolej, jako by mě přes ně přetáhl klackem. Tak do toho, Danny. Rozbal si svůj dárek.“

Danny strhl stříbrný papír a objevil krabičku ze zeleně natřeného kovu. Vpředu, pod západkou, byl maličký tlačítkový panel.

„Jé, to je pěkné!“

„Jo? Líbí se ti to? Dobře. Sehnal jsem to ve Western Auto. Pravá americká ocel. Pokladnička, kterou mi dala Bílá bába Rose, měla visací zámek s klíčkem, kterej jsem nosil na krku, ale to bylo dávno. Dneska máme osmdesátý léta, moderní dobu. Vidíš ty tlačítka s číslama? Namačkáš si tam pět čísel, o kterejch budeš vědět, že je určitě nezapomeneš, pak stiskneš tady ten knoflík s nápisem SET. A když pak budeš někdy chtít pokladničku otevřít, naťukáš si svůj kód.“

Danny byl celý blažený. „Díky, Dicku! Budu si v ní schovávat svoje největší poklady.“ To znamenalo nejlepší baseballové karty, kompasový odznak skautského klubu Vlčat, zelený kamínek pro štěstí a fotku, na které je s tátou na trávníku před činžákem v Boulderu, kde bydleli před Overlookem. Než se všechno pokazilo.

„Fajn, Danny, budu rád, když to uděláš, ale chci, abys udělal ještě něco.“

„A co?“

„Chci, aby sis tu skříňku pořádně obhlídl, zevnitř i zvenčí. Aby ses na ni jenom nekoukal, ale ohmatal si ji. Pořádně si ji celou ošahal. Pak dovnitř strč nos a zkus, jestli nějak nevoní. Musí to být tvoje nejbližší kamarádka, aspoň nějakou dobu.“

„Proč?“

„Protože další takovou si uložíš do hlavy. Jenže ta bude ještě speciálnější. A až se příště zase objeví ta svině Masseyová, budeš na ni přichystanej. Povím ti, jak to uděláš, přesně jak mi to říkala Bílá bába.“

Danny cestou zpět do bytu moc nemluvil. Měl hodně o čem přemýšlet. Svůj dárek – pokladničku z pevného kovu – držel na klíně.

9

Paní Masseyová se vrátila za týden. Znovu byla v koupelně, tentokrát ve vaně. Dannyho to nepřekvapilo. Koneckonců, ve vaně kdysi umřela. Tentokrát Danny neutekl. Tentokrát vešel dovnitř a zavřel dveře. Kývla na něj, aby šel blíž, a usmívala se. Danny přišel a také se usmíval. Z vedlejšího pokoje slyšel televizi. Máma se dívala na seriál Three’s Company.

„Zdravím, paní Masseyová,“ řekl Danny. „Něco jsem vám přinesl.“

V poslední chvíli pochopila a rozječela se.

10

Za chvilku už máma klepala na dveře koupelny. „Danny? Nestalo se ti něco?“

„Ne, nic mi není, mami.“ Vana byla prázdná. Zůstalo v ní trochu slizu, ale Danny usoudil, že to dokáže vyčistit. Trocha vody pošle špínu rovnou do odpadu. „Musíš si odskočit? Za chvilku budu venku.“

„Ne. Já jenom… měla jsem dojem, že tě slyším volat.“

Danny popadl kartáček na zuby a otevřel dveře. „Jsem stoprocentně v pohodě. Vidíš?“ Široce se na ni usmál. Nebylo to těžké, protože paní Masseyová byla pryč.

Ustaraný výraz jí zmizel z tváře. „Dobře. Nezapomeň si vyčistit i ty zuby vzadu. Tam se jídlo nejvíc schovává.“

„Vyčistím, mami.“

Uvnitř v hlavě, hodně hluboko, kde na speciální poličce spočívalo dvojče jeho speciální pokladničky, slyšel Danny tlumený jekot. Nevšímal si ho. Napadlo ho, že nebude trvat dlouho a utichne, a měl pravdu.

11

O dva roky později, den před prázdninami o Díkůvzdání, se na prázdném schodišti Alafijské základní školy zjevil Dannymu Torranceovi Horace Derwent. Na ramenou saka mu ležely konfety. Na shnilé ruce visela malá černá maska. Čpěl hrobem. „Skvělý večírek, že?“ zeptal se.

Danny se otočil a velmi rychle odešel pryč.

Po vyučování zavolal meziměstsky Dickovi do práce do restaurace na Key West. „Našel mě další obyvatel Overlooku. Kolik pokladniček můžu mít, Dicku? Myslím v hlavě?“

Dick se uchechtl. „Tolik, kolik potřebuješ, chlapče. V tom je ta nádhera osvícení. Myslíš, že Černej děda byl jedinej, koho jsem v životě musel zamknout?“

„Oni tam uvnitř umřou?“

Tentokrát se chechtot neozval. Tentokrát zněl Dickův hlas tak studeně, jak ho chlapec ještě nikdy neslyšel. „Fakt tě to zajímá?“

Dannyho to nezajímalo.

Když se krátce po Novém roce bývalý majitel Overlooku objevil znovu – tentokrát ve skříni v Dannyho pokoji –, byl už chlapec připravený. Vlezl do skříně za ním a zavřel za sebou dveře. Zakrátko putovala na vysokou poličku vedle té, ve které vězela paní Masseyová, druhá pomyslná skříňka. Zase se ozývalo bouchání a několik vynalézavých nadávek, které si Danny zapamatoval pro budoucí použití. Brzy všechno utichlo. V Derwentově skříňce zavládlo stejné ticho jako ve skříňce s paní Masseyovou. Už nezáleželo na tom, jestli jsou nebo nejsou naživu (pokud se to dá o nemrtvých říct).

Záleželo na tom, že se nikdy nedostanou ven. Byl v bezpečí.

To si tehdy myslel. Samozřejmě si také myslel, že se nikdy nenapije alkoholu, protože viděl, co to udělalo s otcem.

Někdy se člověk prostě splete.

CHŘESTÝŠ

1

Jmenovala se Andrea Steinerová a měla ráda filmy, ale neměla ráda muže. Nebylo divu, protože otec ji poprvé znásilnil, když jí bylo osm. A znásilňoval ji dál stejný počet roků. Pak tomu udělala přítrž tím, že mu nejdřív jednou z matčiných jehlic na pletení propíchla koule, pěkně jednu po druhé, a pak stejnou jehlici, ze které ještě kapala červená krev, vrazila svému násilnickému otci do levého očního důlku. S těmi koulemi to bylo snadné, protože spal, ale bolest ho dokázala probudit bez ohledu na její zvláštní schopnosti. Byla však už velká a on opilý. Dokázala ho udržet pod tělem dost dlouho, aby mu uštědřila ránu z milosti.

Teď už těch roků měla čtyři krát osm, toulala se Amerikou a v Bílém domě vystřídal pěstitele buráků bývalý herec. Tenhle nový chlápek měl herecky neuvěřitelně černé vlasy a herecky okouzlující, nedůvěryhodný úsměv. Andi viděla v televizi jeden z jeho filmů. Muž, který se stal prezidentem, v tom filmu hrál chlapíka, který přišel o nohy, jelikož mu je přejel vlak. Představa muže bez nohou se jí líbila. Muž bez nohou vás nemůže dohnat a znásilnit.

Filmy, to bylo něco. Filmy člověka odnesou jinam. Mohli jste se spolehnout na popcorn a šťastné konce. Sehnali jste chlapa, který s vámi šel, takže to bylo rande a on zaplatil. Tenhle film byl dobrý, spousta rvaček, líbání a hlasité muziky. Jmenoval se Dobyvatelé ztracené archy. Její momentální chlap měl ruku pod její sukní, vysoko na holém stehně, ale to nevadilo. Ruka není čurák. Seznámila se s ním v baru. V barech se seznámila s většinou chlapů, se kterými chodila na rande. Koupil jí skleničku, ale sklenička zadarmo není rande, tohle byla jenom jednorázovka.

Co je tohle? zeptal se v baru, když jí přejížděl špičkou prstu po paži nad loktem. Měla na sobě halenku bez rukávů, takže bylo vidět tetování. Ráda to tetování ukazovala, když hledala chlapa. Chtěla, by ho viděli. Rajcovalo je to. Nechala si ho udělat v San Diegu rok poté, co zabila otce.

Je to had, řekla. Chřestýš. Nevidíš ty tesáky?

Samozřejmě že viděl. Byly to velikánské tesáky, v naprostém nepoměru k hlavě. Z jednoho visela kapka jedu.

On, obchodnický týpek v drahém obleku, měl spoustu prezidentských vlasů sčesaných dozadu a odpoledne volno od jakéhosi pitomého papírování, kterým se živil. Vlasy měl skoro všechny bílé místo černé a vypadal tak na šedesát. Zhruba dvakrát starší než ona. Ale mužům to bylo jedno. Nevadilo by mu, i kdyby jí nebylo dvaatřicet, ale šestnáct. Nebo osm. Vzpomněla si, co jí kdysi otec řekl: Když jsou dost starý na čůrání, jsou dost starý i na šukání.

Samozřejmě že je vidím, řekl muž, který teď seděl vedle ní, ale co to znamená?

Možná to zjistíš, odpověděla Andi. Špičkou jazyka se dotkla horního rtu. Mám ještě další tetování. Někde jinde.

Můžu se podívat?

Možná. Máš rád filmy?

Zamračil se. Jak to myslíš?

Chceš jít se mnou na rande, ne?

Věděl, co to znamená – nebo co to má znamenat. V lokále byla i jiná děvčata, a když začala mluvit o randění, znamenalo to jenom jedno. Ale Andi měla na mysli něco jiného.

Jistě. Jsi roztomilá.

Tak mě vezmi na rande. Opravdový rande. V Rialtu dávají Dobyvatele ztracené archy.

Spíš jsem pomýšlel na ten hotýlek o dva bloky dál, zlatíčko. Pokoj s barem a balkonem, co ty na to?

Přiblížila rty těsně k jeho uchu a prsy se mu opřela o paži. Možná pozdějc. Nejdřív mě vezmi do kina. Zaplať mi vstupenku a kup mi popcorn. Tma mě rozhicuje.

A tak tu seděli, na plátně Harrison Ford velký jako mrakodrap práskal bičem do pouštního prachu. Dědek s prezidentskými vlasy měl ruku pod její sukní, ale ona si držela kyblík s popcornem pevně na klíně, takže se sice propracoval až ke třetí hraniční čáře, ale na domácí metu nedosáhl. Snažil se posunout výš, což ji rozčilovalo, protože chtěla vidět konec filmu a dozvědět se, co ve ztracené arše bylo. Takže…

2

Ve všední den bylo ve dvě odpoledne v kině skoro prázdno, ale o dvě řady dál za Andi Steinerovou a jejím průvodcem seděli tři lidé. Dva muži, jeden dost starý a druhý na počátku středního věku (i když vzhled může klamat) a mezi nimi úžasně krásná žena. Vysoké lícní kosti, šedé oči, smetanová pleť. Záplavu černých vlasů měla staženou dozadu širokou sametovou stuhou. Obvykle nosila klobouk – starý ohmataný cylindr –, ale dnes ho nechala ve svém karavanu. Cylindr se do kina nenosí. Jmenovala se Rose O’Harová, ale kočovná rodina, s níž putovala, jí říkala Klobouková Rose.

Muž na počátku středního věku byl Barry Smith. I když byl stoprocentní běloch, tatáž rodina mu říkala Číňan Barry, protože měl mírně sešikmené oči.

„Teď se dívejte,“ upozornil ostatní. „Je to zajímavé.“

„Zajímavý je ten film,“ zamručel starý muž – Děda Flick. Ale on měl věčně nějaké námitky. Také sledoval dvojici dvě řady před nimi.

„Doufám, že to bude stát za to,“ řekla Rose, „protože ta žena nemá zas tolik páry. Trochu ano, ale…“

„Hele, hele, už jde na to,“ přerušil ji Barry, když se Andy naklonila a přiblížila rty k uchu svého průvodce. Barry se šklebil a úplně zapomněl na krabičku s gumídky, kterou držel v ruce. „Pozoroval jsem ji při tom už třikrát a pořád mě to baví.“

3

Ucho pana Obchodníka zaplňoval chumáč kudrnatých bílých chlupů a ucpával maz barvy lejna, ale Andi nepřipustila, aby ji to odradilo. Chtěla z tohoto městečka vypadnout a její finance se ocitly na nebezpečně nízké úrovni. „Nejseš unavenej?“ zašeptala do toho nechutného ucha. „Nechce se ti spát?“

Hlava mu okamžitě klesla na hrudník a začal chrápat. Andi si hmátla pod sukni, vytáhla jeho ochablou ruku a položila ji na opěrku křesla. Potom sáhla panu Obchodníkovi do draze vypadajícího saka a začala ho prohledávat. Peněženku měl v levé vnitřní kapse. Aspoň že tak. Nebude muset zvedat ten jeho tlustý zadek. Jakmile usnuli, hýbat s nimi byl oříšek.

Otevřela peněženku, kreditní karty vyhodila na podlahu a chvíli se dívala na fotografie – pan Obchodník s partou dalších obtloustlých obchodníků na golfovém hřišti. Pan Obchodník s manželkou. Mnohem mladší pan Obchodník před vánočním stromkem se synem a dvěma dcerami. Dcery na sobě měly santovskou čepici a příslušné šatičky. Nejspíš je neznásilňoval, ale vyloučit se to nedalo. Muži budou znásilňovat, když jim to projde, to už zjistila. Takříkajíc v otcovské náruči.

V přihrádce na bankovky bylo přes dvě stě dolarů. Doufala ve vyšší částku – v baru, ve kterém ho potkala, se chodilo za lepšími kurvami než u letiště –, ale na čtvrteční odpoledne to nebylo špatné, a vždycky se našel chlap, který chce vzít pohledné děvče do kina, kde si dají trochu ošmatávání jako předkrm. Aspoň tak si to představovali.

4

„Tak jo,“ zamumlala Rose a začala vstávat. „Přesvědčili jste mě. Zkusíme to.“

Ale Barry jí položil ruku na paži a zadržel ji. „Ne, počkej. Dívej se. Teď přijde to nejlepší.“

5

Andi se znovu naklonila blízko k tomu nechutnému uchu a zašeptala: „Spi tvrději. Tak tvrdě, jak dokážeš. Bolest, kterou ucítíš, bude jenom sen.“ Otevřela kabelku a vytáhla nožík s perleťovou střenkou. Byl malý, ale čepel měl ostrou jako břitva. „Jaká bude ta bolest?“

„Bude jenom ve snu,“ zamumlal pan Obchodník do uzlu kravaty.

„Správně, drahouši.“ Vzala ho kolem ramen a rychle mu do pravé tváře vyřízla dvě véčka – tváře měl tak tlusté, že z nich bude mít brzy lícní torby. Chvilku svoji práci obdivovala v mihotavém světle barevného proudu snů z promítačky. Pak se vyřinula opona krve. Až se probudí, bude ho pálit obličej, pravý rukáv drahého saka bude mít promáčený a bude potřebovat na pohotovost.

A jak to vysvětlíš manželce? Něco si vymyslíš, to nepochybuju. Ale pokud nepůjdeš na plastiku, uvidíš moje značky pokaždý, když se podíváš do zrcadla. A pokaždý, když se někde v báru začneš poohlížet po nějaký holčičce, vzpomeneš si, jak tě uštkl chřestýš. Měl na sobě modrou sukni a bílou halenku bez rukávů.

Zastrčila si do kabelky dvě padesátky a pět dvacetidolarovek, zacvakla uzávěr a chystala se vstát, když jí na rameno dopadla čísi ruka a ženský hlas jí zamumlal od ucha: „Zdravím, drahoušku. Na zbytek filmu se můžeš kouknout jindy. Teď půjdeš s námi.“

Andi se pokusila otočit, ale hlavu jí sevřely cizí ruce. Strašné na nich bylo, že je měla uvnitř hlavy.

Potom všechno pohltila tma – a probrala se až v Rosině karavanu earthcruiser, v nevábném kempu na okraji onoho středozápadního městečka.

6

Když se probudila, podala jí Rose hrnek čaje a dlouho povídala. Andi všechno slyšela, ale její pozornost zaujala především žena, která ji unesla. Byla na ni impozantní podívaná, hodně mírně řečeno. Klobouková Rose měřila metr osmdesát, měla dlouhé nohy v bílých úzkých kalhotách a vysoká ňadra pod tričkem s logem UNICEFu a mottem: Co stačí k záchraně dítěte. Tvář měla vážnou jako královna, klidnou a nevzrušenou. Vlasy, nyní rozpuštěné, jí spadaly do půli zad. Odřený cylindr naražený na hlavě působil jako pěst na oko, ale jinak to byla nejkrásnější žena, jakou Andi Steinerová v životě viděla.

„Rozumíš tomu, co ti říkám? Dávám ti šanci, Andi, a neměla bys ji brát na lehkou váhu. Už je to víc než dvacet let, co jsme někomu nabídli to, co teď nabízím tobě.“

„A když odmítnu? Co pak? Zabijete mě? A vezmete si tu…“ Jak tomu říkala? „Tu páru?“

Rose se usmála. Její rty byly plné a korálově růžové. Andi, která se považovala za asexuální, se v duchu ptala, jakou by ta rtěnka měla chuť.

„Zlato, nemáš dost páry, aby to stálo za řeč, a na tý troše, kterou v sobě máš, bysme si rozhodně nepošmákli. Asi jako venkovskej buran na tuhým mase starý krávy.“

„Venkovskej co?“

„To je fuk, hlavně poslouchej. Nezabijeme tě. Pokud odmítneš, vymažeme ti všechny vzpomínky na tenhle krátkej rozhovor. Ocitneš se na kraji silnice u nějakýho zapadákova – třeba Topeky nebo Farga –, bez peněz, bez průkazu a bez vzpomínek, jak ses tam dostala. Jako poslední si budeš pamatovat, že jsi šla do kina s tím chlapem, kterýho jsi okradla a zmrzačila.“

„Zasloužil si, abych ho zmrzačila!“ vyštěkla Andi.

Rose se vytáhla na špičky, protáhla se a prsty do dotkla stropu karavanu. „To je tvoje věc, zlatíčko, nejsem tvůj psychiatr.“ Neměla podprsenku. Andi viděla pod jejím tričkem pohyblivé značky bradavek. „Ale něco bys měla vzít v úvahu: vezmeme ti nejenom prachy, ale taky tvoje nadání a nepochybně falešnou totožnost. Až příště nějakýmu chlapovi potmě v kině navrhneš, aby se prospal, otočí se k tobě a zeptá se, o čem to sakra mluvíš.“

Andi zamrazilo v zádech. „To nemůžete.“ Ale vzpomněla si na ty strašlivě silné ruce, které jí hmátly do mozku, a bylo jí jasné, že tahle žena by to udělat mohla. Možná by jí museli trochu pomoct přátelé, ti lidé v karavanech a přívěsech shromážděných kolem toho jejího jako podsvinčata u cecků bachyně, ale i tak – zvládla by to.

Rose její odmlouvání pominula. „Kolik je ti, zlato?“

„Dvacet osm.“ Od chvíle, kdy překročila magickou třicítku, svůj věk tajila.

Rose se na ni s úsměvem dívala a nic neříkala. Andi hleděla do těch krásných šedých očí pět vteřin a pak sklopila zrak. Jenže při tom jí oči padly na ta hladká ňadra, ničím nepodpíraná a přitom bez známek povislosti. A když znovu vzhlédla, její oči se nedostaly výš než ke rtům té ženy. Těm korálově růžovým rtům.

„Je ti třicet dva,“ řekla Rose. „No jo, je to trochu vidět – protože jsi vedla tvrdý život. Život na útěku. Ale pořád jsi hezká. Zůstaň s námi, žij s námi, a za deset let ode dneška ti opravdu bude osmadvacet.“

„To není možný.“

Rose se usmála. „Za sto let ode dneška budeš vypadat a cítit se na pětatřicet. Teda dokud si nevezmeš páru. Pak ti bude zase dvacet osm, akorát že se budeš cítit o deset let mladší. A ty budeš brát páru často. Žij dlouho, zůstaň mladá a dobře jídej: tohle ti nabízím. Jak ti to zní?“

„Příliš pěkně na to, aby to byla pravda,“ odsekla Andi. „Jako ty reklamy o tom, že můžete dostat životní pojistku za deset dolarů.“

Nebyla tak daleko od pravdy. Rose v ničem nelhala (aspoň zatím), ale leccos zamlčela. Třeba to, že pára je někdy nedostatkové zboží. Nebo že ne každý přežije Obrácení. Rose soudila, že tahle by mohla, a Ořech, felčar Pravého rodu, opatrně souhlasil, ale nic nebylo jisté.

„A ty a tvoji přátelé si říkáte jak…?“

„Nejsou to moji přátelé, je to moje rodina. Jsme Pravý rod.“ Rose si propletla prsty a podržela je Andi před obličejem. „A co je jednou spojeno, už se nikdy nerozpojí. Tohle musíš pochopit.“

Andi život naučil, že znásilněná dívka se nikdy nemůže odznásilnit, takže rozuměla dokonale.

„Mám vůbec na vybranou?“

Rose pokrčila rameny. „Jedině k horšímu, zlato. Bylo by lepší, kdybys to chtěla. Obrácení pak bude lehčí.“

„Bolí to? To Obrácení?“

Rose se usmála a vyslovila první stoprocentní lež. „Vůbec ne.“

7

Letní večer na tomtéž předměstí středozápadního městečka.

Lidé se někde dívali, jak Harrison Ford práská bičem. Herecký prezident někde nepochybně rozdával falešné úsměvy. Tady, v kempu, ležela Andi Steinerová na rozkládacím zahradním křesle z levného obchodu a zaplavovalo ji světlo reflektorů z Rosina karavanu earthcruiser a winnebaga kohosi jiného. Rose jí už vysvětlila, že Pravému rodu sice patří několik tábořišť, ale tohle ne. Ale jejich manažer dokázal podobná místa snadno pronajímat, protože šlo o podniky, které se potácely na pokraji krachu. Amerika trpěla hospodářským poklesem, ale pro Pravé nebyly peníze žádný problém.

„Kdo je ten manažer?“ ptala se Andi.

„Jeden velmi sympatický chlapík,“ usmála se Rose. „Dokáže ukecat ptáky, aby popadali ze stromů. Však ho brzo poznáš.“

„Je to tvůj šamstr?“

Rose se tomu zasmála a pohladila Andi po tváři. Dotek jejích prstů způsobil, že se Andi v břiše zavrtěl horký červík vzrušení. Šílené, ale bylo to tak. „Máš chutě, co? Myslím, že budeš v pohodě.“

Možná, ale jak tam tak Andi ležela, už vůbec nebyla vzrušená, jen vystrašená. Hlavou se jí míhaly novinové zprávy o mrtvolách, které se našly v kanále, o mrtvolách, které se našly na lesních mýtinách, o mrtvolách, které se našly na dně vyschlých studní. Žen a dívek. Skoro vždycky žen a dívek. Neděsila ji přímo Rose – ne tak docela – a byly tu i další ženy, ale také tu byli muži.

Rose si k ní klekla. Zář světlometů by měla její tvář proměnit v tvrdou a ošklivou krajinu černých a bílých ploch, ale opak byl pravdou: ještě víc zkrásněla. Znovu pohladila Andi po tváři. „Žádný strach,“ řekla. „Žádný strach.“

Otočila se k jedné z žen, křídově bledé krasavici, které Rose říkala Tichá Sarey, a kývla. Sarey odpověděla také kývnutím a odešla do Rosina monstrózního karavanu. Ostatní se zatím začali kolem zahradního lehátka stahovat do kruhu. Andi se to nelíbilo. Působilo to jako obětování.

„Žádný strach. Brzo budeš jedna z nás, Andi. Zůstaneš s námi.“

Ledaže vycykluješ, pomyslela si Rose. V tom případě prostě spálíme tvoje šaty ve spalovači za umývárnama a zítra potáhnem dál. Kdo nic neriskuje, nic nemá.

Doufala však, že se to nestane. Tahle se jí líbila a nadaná uspávačka by se hodila.

Sarey se vrátila se železnou nádobou, která vypadala jako termoska. Podala ji Rose a ta odšroubovala červené víčko. Pod ním byla nálevka a ventil. Andi ta nádoba připomínala neoznačený sprej proti hmyzu. Přemýšlela o tom, že vyskočí z lehátka a uteče, ale pak si vzpomněla na kino. Na ty ruce, které jí hmátly do hlavy a udržely ji na místě.

„Dědo Flicku?“ ozvala se Rose. „Povedeš nás?“

„S radostí.“ Byl to ten starý muž z kina. Dnes večer měl na sobě plandavé růžové bermudy, bílé podkolenky, které se mu šplhaly po hubených lýtkách až k čéškám, a řemínkové sandály. Andi připadal jako děda Walton po dvou letech v koncentračním táboře. Zvedl ruce a ostatní s ním. Jak se tak drželi a rýsovali se proti zkříženým paprskům světla z reflektorů, vypadali jako přízračná řetězová vystřihovánka.

„Jsme Pravý rod,“ řekl. Hlas vycházející z propadlého hrudníku se už nechvěl. Byl to hluboký a zvučný hlas mnohem mladšího a silnějšího muže.

„Jsme Pravý rod,“ odpověděli. „Co se spojí, nikdy se nerozdělí.“

„Zde je žena,“ řekl Děda Flick. „Připojí se k nám? Spojí svůj život s naším a bude s námi?“

„Řekni ano,“ pobídla ji Rose.

„A-ano,“ vykoktala Andi. Srdce jí už netlouklo. Drnčelo jako elektrický drát.

Rose otočila ventilem na nádobě. Ozval se drobný, žalostný vzdech a ven unikl obláček stříbrné mlhy. Místo aby se v mírném večerním větříku rozplynul, zůstal viset těsně nad nádobou až do chvíle, kdy se Rose předklonila, našpulila ty fascinující korálové rty a jemně foukla. Obláček mlhy – trochu připomínal dialogovou bublinu v komiksu, ale prázdnou – odplul, až se zastavil nad Andiinou tváří s vytřeštěnýma očima.

„Jsme Pravý rod a přetrváme,“ deklamoval Děda Flick.

„Sabbatha hanti,“ odpověděli ostatní.

Mlha začala velmi pomalu klesat.

„Jsme vyvolení.“

„Lodsam hanti,“ odpověděli.

„Zhluboka dýchej,“ řekla Rose a jemně políbila Andi na tvář. „Uvidíme se na druhé straně.“

Možná.

„My jsme ti šťastliví.“

„Cahanna risone hanti.“

Pak všichni společně: „Jsme Pravý rod a jsme…“

Ale v tu chvíli je Andi přestala vnímat. Stříbrná mlha se jí usadila na obličeji a byla studená, hrozně studená. Když se Andi nadechla, mlha se probrala k jakémusi temnému životu a začala v jejích útrobách křičet. Dítě stvořené z mlhy – nevěděla, jestli chlapec nebo děvče – se ze všech sil snažilo uniknout, ale kdosi řezal. To Rose řezala, zatímco ostatní stáli těsně kolem ní (rod spojený poutem), svítili dolů desítkou baterek a osvětlovali pomalé vražedné pohyby.

Andi se snažila z lehátka utéct, ale neměla k tomu žádné tělo. Její tělo bylo pryč. Tam, kde předtím bylo, zůstala jen bolest v podobě lidské bytosti. Bolest umírajícího dítěte, a její.

Přijmi ji. Ta myšlenka byla jako chladivý obklad přiložený na hořící ránu, v niž se proměnilo její tělo. Jedině tak projdeš.

Nemůžu, utíkala jsem před tou bolestí celý život.

Možná, ale teď už nemáš kam utíkat. Přijmi ji. Polkni ji. Přijmi páru, nebo zemři.

8

Praví stáli s rukama pozvednutýma a odříkávali stará slova: sabbatha hanti, lodsam hanti, cahanna risone hanti. Sledovali, jak se halenka Andi Steinerové v místech, kde mívala prsa, zploštila, a jak její sukně splaskává jako zavírající se ústa. Dívali se, jak se její tvář proměňuje v mléčné sklo. Její oči však zůstaly, vznášely se jako míčky na tenkých nitkách nervů.

Ale ty odejdou taky, pomyslel si Ořech. Není dost silná. Myslel jsem, že by mohla být, ale spletl jsem se. Možná se jednou nebo dvakrát vrátí, ale pak vycykluje. Zbudou z ní jenom šaty. Pokusil se vzpomenout, jaké bylo jeho Obrácení, ale vzpomněl si jen na to, že měsíc byl v úplňku a místo reflektorů jim svítil táborák. Ohnivá hranice, ržání koní… a bolest. Bylo opravdu možné si pamatovat bolest? Podle něj ne. Věděli jste, že něco takového existuje a že vás trýznila, ale to nebylo totéž.

Andina tvář vplula zpět do bytí jako tvář ducha nad stolkem média. Blůzka se vpředu vyklenula, sukně se vzdula, protože boky a stehna se vrátily na tento svět. Andi zařičela bolestí.

„Jsme Pravý rod a přetrváme,“ odříkávali ve zkřížených paprscích světla z aut. „Sabbatha hanti. Jsme vyvolení, lodsam hanti. Jsme šťastlivci, cahanna risone hanti.“ Budou pokračovat, dokud nebude po všem. Ať už to dopadne jakkoli, nebude to trvat dlouho.

Andi znovu začala mizet. Maso se stalo zamlženým sklem, jímž Praví viděli její kostru a kostěný škleb lebky. V tom šklebu svítilo několik stříbřitých plomb. Oči zbavené těla se divoce koulely v důlcích, které však už neexistovaly. Andi stále ječela, ale její jekot zněl tence a ozvěnou, jako by se nesl z dálky předlouhou chodbou.

9

Rose si myslela, že už to Andi vzdala, protože tohle dělávali, když už se bolest nedala snést, ale tahle holka se jen tak nedala. Znovu se ve vírech vynořila do bytí a celou cestu řvala. Nově vytvořené ruce popadly Rose šílenou silou a strhly ji dolů. Rose se předklonila, bolesti si sotva všimla.

„Vím, co chceš, panenko. Vrať se a můžeš to dostat.“ Přiblížila ústa k Andi a laskala jí horní ret jazykem, dokud se ret neproměnil v mlhu. Ale oči se stále upíraly na Rose.

„Sabbatha hanti,“ vyzpěvovali. „Lodsam hanti. Cahanna risone hanti.“

Andi se vrátila, kolem vytřeštěných očí plných bolesti jí narůstal obličej. Následovalo tělo. Rose chvíli viděla kosti jejích paží, kosti prstů, které ji svíraly, a ty se pak znovu obalily masem.

Rose ji opět políbila. Dokonce i v takových bolestech Andi zareagovala a Rose vdechla svou esenci do hrdla mladé ženy.

Tuhle chci. A co chci, to dostanu.

Andi znovu začala vybledat, ale Rose cítila, jak proti tomu bojuje. Získává navrch. Krmila se ječící životní silou, kterou vdechovala do hrdla a plic, a už se nesnažila ji vypudit.

Poprvé přijímala páru.

10

Nejnovější členka Pravého rodu strávila tu noc v posteli Rose O’Harové a poprvé v životě našla v sexu něco jiného než hrůzu a bolest. V krku ji bolelo od toho, jak na zahradním lehátku křičela, ale znovu křičela, když její tělo zachvátil nový pocit – slast srovnatelná s bolestí Obrácení –, až se jí znovu zdálo, že se rozpouští a průhlední.

„Ječ si, jak chceš,“ řekla Rose a zvedla hlavu mezi jejími stehny. „Řev slyšeli už mockrát. Jak dobrý, tak špatný.“

„Je sex takovej pro všechny?“ Jestli ano, o kolik toho přišla! O co ji ten zatracenej fotr okradl! A pro lidi byla zlodějka ona?

„Takový je pro nás, když si vezmeme páru,“ řekla Rose. „Víc nepotřebuješ vědět.“

Sklonila hlavu a začalo to znovu.

11

Chvíli před půlnocí seděli Žeton Charlie a Ruská Bába na nejnižším schodu Žetonova karavanu, dělili se o joint a dívali se na měsíc. Z Rosina karavanu se znovu rozlehly výkřiky.

Charlie a Bába se na sebe podívali a uculili se.

„Někomu se to líbí,“ poznamenala Bába.

„Komu taky ne?“ opáčil Charlie.

12

Andi se probudila brzy za svítání s hlavou položenou na Rosiných prsou. Cítila se úplně jinak. Zároveň se vůbec necítila jinak. Zvedla hlavu a uviděla, že Rose se na ni dívá těma pozoruhodnýma šedýma očima.

„Zachránilas mě,“ řekla Andi. „Přivedlas mě zpátky.“

„Nesvedla bych to sama. Tys to chtěla udělat.“ V nejednom smyslu, panenko.

„Co jsme potom dělaly… to už nemůžeme zopakovat, co?“

Rose s úsměvem zavrtěla hlavou. „Ne. A tak to má být. Některý zážitky už nikdy nic nepřebije. Kromě toho se dneska vrátí můj chlap.“

„Jak se jmenuje?“

„Slyší na jméno Henry Rothman, ale to je jenom pro burany. Jeho Pravý jméno je Taťka Vrána.“

„Miluješ ho? Miluješ, že?“

Rose se usmála, přitáhla si Andi blíž a políbila ji. Ale neodpověděla.

„Rose?“

„Ano?“

„Jsem… jsem pořád člověk?“

Na to Rose odpověděla stejně jako kdysi Dick Hallorann malému Dannymu Torranceovi, a stejně chladným tónem: „Fakt tě to zajímá?“

Andi došla k závěru, že nezajímá. Došla k závěru, že je doma.

MÁMA

1

Směsice zmatených zlých snů kdosi se oháněl kladivem ahonil ho po nekonečných chodbách, výtah, který jezdil sám od sebe, živé ploty tvarované do podoby zvířat, která ožívala aobkličovala ho anakonec jediná jasná myšlenka: Kéž bych byl mrtvý.

Dan Torrance otevřel oči. Zabodlo se do nich sluneční světlo, proniklo až do bolavé hlavy ahrozilo, že mu zapálí mozek. Kocovina všech kocovin. Obličej ho pálil. Nos měl totálně ucpaný až na maličký otvor vlevé dírce, který dovnitř pouštěl nitku vzduchu. Vlevé? Ne, byla to ta pravá. Mohl dýchat ústy, ale tam měl hnusnou pachuť po whiskey acigaretách. Žaludek měl jako olověnou kouli, plný všech možných nevhodných věcí. Ranní břišní smeťák, jak nazval tenhle mizerný pocit kterýsi kámoš zmokré čtvrti.

Vedle kdosi hlasitě zachrápal. Dan tím směrem otočil hlavu, ikdyž krk zaječel na protest aspánkem mu znovu projela bolest jako hřebík. Opět otevřel oči, ale jen na škvíru. Už žádné palčivé slunce, prosím. Ještě ne. Ležel na holé matraci na holé podlaze. Vedle něj na zádech spala rozvalená nahá žena. Dan se podíval níž auviděl, že on je také naostro.

Ona se jmenuje… Dolores? Ne. Debbie? To už je blíž, ale ještě ne úplně…

Deenie. Jmenovala se Deenie. Potkal ji vbaru zvaném Mléčná dráha adocela dobře se bavil, dokud…

Nemohl si vzpomenout ajediný pohled na ruce obě nateklé, klouby na pravačce odřené aplné strupů ho přivedl kzávěru, že si na to vzpomenout ani nechce. Záleželo snad na tom? Základní scénář se nikdy neměnil. Opil se, někdo řekl něco nevhodného, následoval chaos avymlácení baru. Vhlavě měl nebezpečného psa. Za střízliva ho dokázal udržet na vodítku. Když se opil, vodítko zmizelo. Dřív nebo pozdějiněkoho zabiju. Pokud věděl, včera večer se to stalo.

Hele, Deenie, zmáčkni mi ho.

Opravdu to řekl? Strašně se bál, že řekl. Něco se mu už začínalovybavovat aito málo bylo příliš. Hrál kulečník. Snažil se dát šťouchu trochu větší razanci avyšťouchl kouli tak, že vyletěla ze stolu, ata malá mrcha upatlaná od křídy poskakovala akutálela se až khrací skříni, kterávyhrávala co jiného? country. Připadalo mu, že si vzpomíná na Joea Diffieho. Proč se do toho šťouchu tak šíleně opřel? Protože byl opilýaprotože Deenie stála za ním, Deenie mu ho mačkala těsně pod hranou stolu aon se před ní předváděl. Prostě skvělá zábava. Ale pak se ten chlapvkšiltovce ašvihácké kovbojské košili zhedvábí zasmál, atím udělal chybu.

Chaos avymlácený bar.

Dan si sáhl na ústa anahmatal tlusté klobásy vmístech, kde ještě včera byly normální rty, když odpoledne odcházel zkrámu, kde propláceli šeky, svíc než pěti stovkama vpřední kapse kalhot.

Aspoň že snad mám zuby…

Žaludek se mu roztřeseně zhoupl. Dan vyříhl do úst hrst kyselé břečky, která chutnala po whiskey, azase ji polkl. Cestou dolů pálila. Převalil se zmatrace na kolena, potácivě se vztyčil na nohy azakymácel se,protože místnost začala zlehka tancovat. Měl kocovinu, hlava mu pukala, břicho měl nacpané bůhvíjakým laciným jídlem, které do sebe včera vnoci naházel, aby zaplácl chlast… ale také byl stále opilý.

Za pohybu sebral zpodlahy trenky aodešel snimi zložnice. Ne že by vyloženě kulhal, ale rozhodně šetřil levou nohu. Matně si vzpomínal doufal, že tahle vzpomínka se nikdy jasně nevynoří na kovboje skšiltovkou, který po něm mrštil židli. Zrovna ve chvíli, kdy on aDeenie-zmáčkni-mi-ho odcházeli, ne že by utíkali, ale chechtali se jako blázni.

Další zhoupnutí nešťastného žaludku. Tentokrát ho provázela křeč, která se podobala ruce vkluzké gumové rukavici. Ta spustila všechny blicí tutovky: octový pach vajíček uvařených natvrdo analožených ve velké zavařovačce, chuť vepřových křupek spříchutí barbecue, pohled na hranolky utápějící se vkečupovém krvácení. Všechny ty blafy si nacpal do huby včera vnoci mezi panákama. Bude zvracet, ale výjevy se mu vybavovaly dál aotáčely se jako na přízračném kole štěstí.

Co máme pro našeho dalšího soutěžícího, Johnny? No, Bobe, je topořádně velký talíř MASTNÝCH SARDINEK!

Koupelna byla přímo naproti přes krátkou chodbu. Dveře byly otevřené, toaletní prkénko zvednuté. Dan vyrazil, padl na kolena avychrlil záplavu hnědožluté kaše přímo na plující hovno. Odvrátil hlavu, poslepu nahmátl splachovadlo, našel ho astiskl. Voda vtrhla do mísy, ale neozval se žádný zvuk typický pro odtékání. Podíval se zpátky auviděl něcoznepokojivého: hovno, nejspíš jeho vlastní, stoupalo kokraji toaletní mísy postříkané močí na moři natrávených barových pochoutek. Těsně než se mísa stačila přelít atím tyhle banální ranní hrůzy završit, něco si vpotrubí odkašlalo acelý ten svinčík se spláchl. Dan znovu zvracel, pak se posadil na paty azády se opřel ostěnu koupelny. Sklonil hlavu ačekal, až se nádržka naplní abude moct spláchnout podruhé.

Už ne. Přísahám. Už žádnej chlast, žádný hospody, žádný rvačky. Tohle si sliboval už stokrát. Nebo tisíckrát.

Jedno bylo jisté: musí vypadnout změstečka, jinak bude mít malér. Docela klidně ipořádný malér.

Johnny, co máme pro dnešního vítěze velké ceny? Bobe, jsou to DVA ROKY VBASE ZA NAPADENÍ ARVAČKU!

A publikum ve studiu… propukne vjásot.

Nádržka záchodu přestala shlučným dopouštěním. Hmátl po páčce, aby spláchl opus Ráno poté, Část druhá, pak se zarazil azahloubal se nad černou dírou ve své krátkodobé paměti. Znal svoje jméno? Ano! Daniel Anthony Torrance. Znal jméno té pipky chrápající na matraci ve vedlejším pokoji? Ano! Deenie. Na příjmení si nevzpomínal, ale nejspíš mu ho vůbec neřekla. Znal jméno současného prezidenta?

Dan si ke své hrůze nevzpomínal, aspoň zpočátku. Ten chlap měl výstřední elvisovský účes ahrál na saxík dost mizerně. Ale jméno…?

Víš vůbec, kde seš?

V Clevelandu? Charlestonu? Vjednom znich určitě.

Když spláchl záchod, vhlavě se mu vynořilo prezidentovo jméno, nádherně zřetelně. ADan nebyl ani vClevelandu, ani vCharlestonu. Byl ve Wilmingtonu vSeverní Karolíně. Pracoval jako sanitář vnemocnici Umilosrdné Matky Boží. Aspoň dřív tam pracoval. Byl čas táhnout dál. Kdyby se dostal někam jinam, někam, kde to bude dobré, možná by dokázal přestat spitím azačít znovu.

Vstal apodíval se do zrcadla. Škody nebyly tak zlé, jak se bál. Nos opuchlý, ale ne přímo zlomený aspoň mu to tak nepřipadalo. Nadoteklým horním rtem krusty uschlé krve. Na pravé lícní kosti modřina (kovboj skšiltovkou musel být levák) skrvavým otiskem prstenu uprostřed. Vdůlku pod levým ramenem se rozrůstala další modřina, apořádná. Matně si vzpomínal, že ji způsobilo tágo.

Podíval se do lékárničky. Uprostřed trubiček smake-upem ashlukem lahviček volně prodejných léků našel tři lahvičky sléky na předpis. První byl diflucan, běžně předepisovaný na kvasinkové infekce. Vduchu si blahořečil, že je obřezaný. Druhý lék byl Darvon Comp 65. Otevřel ho, uviděl půl tuctu kapslí atři si strčil do kapsy pro pozdější potřebu.Poslední lék byl fioricet alahvička naštěstí skoro plná. Vzal si tři azapil je studenou vodou. Jak se skláněl nad umyvadlem, bolest hlavy se příšerně zhoršila, ale doufal, že se mu brzy uleví. Fioricet, lék na migrény atenzní bolesti hlavy, stoprocentně zažene ibolehlav zkocoviny. No… možná devadesátiprocentně.

Už chtěl lékárničku zavřít, ale pak se do ní podíval znovu. Trochu se vní pohrabal. Žádný pesar. Možná ho měla vkabelce. Doufal vto, protože on usebe gumu neměl. Pokud sní šukal aikdyž si nevzpomínal určitě, nejspíš ktomu došlo , byla to jízda bez brzd.

Navlékl si trenky, odšoural se kložnici achvíli zůstal stát mezi dveřmi, aby se podíval na ženu, která ho sem včera vnoci přivedla. Paže anohy rozhozené, všechno bylo vidět. Včera vnoci vkožené minisukni akorkových sandálech, skrátkým sestřihem asvisacími náušnicemi vypadala jako bohyně západního světa. Dnes ráno viděl rozteklé bílé těsto břicha vykynutého zchlastu adruhou bradu, která se začala objevovat pod tou první.

Uviděl něco ještě horšího: nakonec to ani žena nebyla. Nejspíš nebyla přímo pod zákonem (panebože prosím ať není pod zákonem), ale určitě jí nebylo víc než dvacet, spíš těsně pod. Na jedné stěně sděsivě infantilní výzdobou visel plakát KISS sGenem Simmonsem chrlícím oheň. Na dalším bylo roztomilé koťátko spolekanýma očima, visící na větvi stromu. DRŽ SE, HOLKA, radil plakát.

Potřeboval odsud vypadnout.

Jejich šaty ležely vjednom chumlu dole umatrace. Vyprostil svoje tričko zjejích kalhotek, škubnutím si ho natáhl apak skočil do džínů. Vpůli cesty zipu vzhůru ztuhl, protože si uvědomil, že jeho levá přední kapsa je mnohem placatější než ve chvíli, kdy včera odpoledne odcházel zkrámu, kde mu proplatili šek.

Ne. To není možný.

Jeho hlava, které se začínalo dařit omaličko lépe, znovu začala třeštit vrytmu srdečního tepu, který nabral rychlost, akdyž do kapsy strčil ruku, vytáhl jenom jednu desetidolarovku advě párátka, přičemž jedno se muzarylo pod nehet ukazováku azajelo do citlivého masa. Ani si toho nevšiml.

Přece jsme nepropili pět set dolarů. To vžádným případě. Byli bysme mrtví, kdybysme toho tolik vypili.

Jeho peněženka byla stále na svém místě vzadní kapse. Vytáhl ji, naděje se nevzdával, ale radost zněj vyprchala. Tu desetidolarovku,kterou vpeněžence obvykle přechovával, musel někdy vprůběhu večera přestěhovat do přední kapsy. Do ní se hospodští chmatáci dostávají hůř, což mu teď připadalo jako povedený vtip.

Podíval se na chrápající rozvalenou ženu-dívku na matraci azamířil kní, chtěl sní zatřást aprobudit ji, zeptat se, co sakra provedla sjehoprachama. Klidně ji bude škrtit, dokud se neprobudí, pokud to bude nutné. Ale jestli mu je ukradla ona, proč by ho vodila ksobě domů? Anestalo se ještě něco jiného? Nějaké další dobrodružství poté, co opustili Mléčnou dráhu? Hlava se mu pomalu projasňovala, takže se mu vybavila vzpomínka mlhavá, ale nejspíš skutečná , jak si berou taxík ajednou kvlakovému nádraží.

Znám jednoho chlapa, kterej se tam potlouká, zlato.

Opravdu to řekla, nebo si to jenom představoval?

Řekla to, určitě. Jsem ve Wilmingtonu, prezidentem je Bill Clinton amy jsme jeli na vlakový nádraží. Fakt tam byl nějakej chlap. Takovej, co rád obchoduje na pánských záchodech, zvlášť když má zákazník mírně upravenej obličej. Když se mě zeptal, kdo si na mě trénoval golf, řekl jsem mu…

Řekl jsem mu, ať si hlídá svoji fasádu, zamumlal Dan.

Když spolu vešli dovnitř, chtěl Dan koupit jeden gram, aby byla jeho společnice spokojená, ne víc ajenom když ztoho půlka nebude moučkový cukr. Deenie možná jela vkoksu, ale on ne. Aspirin bohatých, tak se mu říkalo, aon zdaleka bohatý nebyl. Jenže zjedné kabinky kdosi vylezl. Takový ten obchodnický týpek skufříkem, co mu bouchal okoleno. Akdyž si pan Obchodník šel kumyvadlu umýt ruce, Dan uviděl, že mu po celém obličeji lezou mouchy.

Masařky. Pan Obchodník byl kráčející mrtvola anevěděl to.

Takže místo aby se Dan držel při zemi, nejspíš to rozjel ve velkém. Možná se ale vposlední chvíli rozmyslel. Bylo to možné, pamatoval si toho tak málo.

Jenže si pamatuju ty mouchy.

Ano. Ty si pamatoval. Chlast utlumil osvícení, knokautem ho poslal do bezvědomí, ale on si nebyl jistý, jestli ty mouchy vůbec kosvícení patřily. Objevovaly se, kdy chtěly, ať už byl opilý nebo střízlivý.

Znovu si pomyslel: Potřebuju odsud vypadnout.

Znovu si pomyslel: Nejradši bych byl mrtvý.

2

Deenie potichu zachrápala aotočila se zády knemilosrdnému rannímu světlu. Kromě matrace na zemi nebyl vpokoji žádný nábytek, nestál tu ani stůl zbazaru. Dveře do šatny byly dokořán aDan viděl, že většina Deeniiny skrovné garderoby je naházená do dvou plastových košů na prádlo. Těch několik kousků šatstva, co viselo naramínkách, vypadalo na šatičky do báru. Viděl červené tričko, které mělo vpředu flitrový nápis SEXY HOLKA, adžínovou sukni smódním roztřepeným lemem. Dvoje kecky, dvoje střevíce snízkým podpatkem ajedny vyzývavé páskové střevíčky na vysokých jehlách. Ale žádné korkové sandály. Anavíc ani stopy po jeho okopaných reebokách.

Dan si nevzpomínal, že by po příchodu do bytu skopli boty znohou, ale jestli ano, byly by vobývacím pokoji, na který si přece jen vzpomněl nejasně. Mohla by tam být ijejí kabelka. Možná si uní schoval zbytek hotovosti, pokud nějaký byl. Bylo to nepravděpodobné, ale ne nemožné.

Přenesl svoji třeštící hlavu krátkou chodbou tam, kde měl být podle jeho předpokladů jediný další pokoj vtomto bytě. Na protější straně byla kuchyňka, jejíž vybavení sestávalo zvařiče amalé ledničky zastrčené pod linkou. Vobývací části stála pohovka svyhřezlou cupaninou apodepřená na jednom konci několika cihlami. Byla otočená kvelké televizi, které se středem obrazovky táhla prasklina. Ta prasklina bývala slepená pruhem samolepicí pásky, který teď visel za růžek. Kpásce se přilepilo několik much ajedna dosud ochable bzučela. Dan na to hleděl smorbidním zájmem auvědomoval si (nikoli poprvé), že při kocovině má zrak přízračnou schopnost nalézat vjakémkoli prostoru ty nejodpornější věci.

Před pohovkou stál kávový stolek. Na něm byl popelník plný nedopalků, pytlíček sbílým práškem ačasopis People strochou rozsypanéhofetu. Vedle něj, na doplnění celkové kompozice, ležela dolarová bankovka, stále částečně srolovaná. Nevěděl, kolik toho vyšňupali, ale soudě podle zbytků mohl svým pěti stovkám dolarů zamávat na rozloučenou.

Sakra. Ani nemám koks rád. Ajak jsem ho vůbec šňupal? Sotva můžu dejchat.

Nešňupal ho. Šňupala ona. On si ho vmasíroval do dásní. Všechno se mu to začínalo vybavovat. Byl by radši, kdyby to zůstalo pod hladinou zapomnění, ale už bylo pozdě.

Masařky na záchodě, které lezly panu Obchodníkovi do úst azase ven apo vlhkých bulvách očí. Pan Obchodník se ptal, na co se Dan dívá. Dan mu řekl, že na nic, že je to jedno, koukneme se, co máš ty. Ukázalo se, že pan Obchodník toho má spoustu. Tak to bylo skoro vždycky. Následovala jízda vdalším taxíku zpátky kní domů, Dennie už šňupala ze hřbetu ruky, byla moc chtivá nebo potřebná , než aby čekala. Oba se snažili zpívat Mr. Roboto.

Zahlédl její sandály asvoje reeboky přímo mezi dveřmi anásledovaly další vzpomínky zalité sluncem. Ona si ty sandály neskopla, prostě je upustila znohou, protože to už měl obě ruce pevně na jejím zadku aona měla nohy omotané kolem jeho pasu. Krk jí voněl parfémem, dech po vepřových křupkách spříchutí barbecue. Hltali je po hrstech, než sepřesunuli ke kulečníku.

Dan si nazul kecky apak se přesunul do kuchyně vnaději, že vté jediné skříňce by mohlo být instantní kafe. Kávu nenašel, ale uvidělkabelku, která ležela na podlaze. Měl pocit, že si vzpomíná, jak ji odhazovala na pohovku asmála se, když minula. Půlka harampádí se vyhrnula ven, včetně červené peněženky zimitace kůže. Všechno naházel dovnitř aodnesl do kuchyňky. Sice věděl zatraceně dobře, že jeho peníze si už hoví vkapse módních džínů pana Obchodníka, ale cosi vněm hlodalo, že něco určitě zbylo, už jen proto, že nějaký zbytek potřeboval. Deset dolarů stačilo na tři panáky nebo dva kartony piva, ale dneska to bude chtít něco víc.

Vylovil peněženku aotevřel ji. Byly vní fotky Deenie snějakým mladíkem, který jí byl příliš podobný na to, aby nebyl její příbuzný, Deenie snějakým děckem vnáručí, Deenie vplesových šatech vedle kluka spředkusem avpříšerném modrém smokingu. Přihrádka na bankovky byla naditá. To mu dodalo naději, dokud ji neotevřel aneuviděl svazek potravinových lístků. Také trochu peněz: dvě dvacky atři desetidolarovky.

To jsou moje peníze. Aspoň to, co znich zbylo.

Ale věděl, že je to jinak. Nikdy by nedal nějaké laciné couře týdenní výplatu do úschovy. Tyhle byly její.

Ano, ale copak si ten koks nevymyslela ona? Nezavinila snad, že on je teď ráno švorc anavíc skocovinou?

Ne. Máš kocovinu, protože seš ochlasta. Seš švorc, protože jsi vidělmasařky.

Možná to byla pravda, ale kdyby ho nenutila, aby jeli na nádraží na nákup, vprvé řadě by ty masařky vůbec neviděl.

Mohla potřebovat tak sedmdesát babek na jídlo.

Správně. Sklenice burákového másla asklenice jahodového džemu. Taky bochník chleba, aby to bylo na co namazat. Na zbytek měla tystravenky.

Nebo nájem. Možná je potřebovala na ten.

Jestli bude potřebovat peníze na nájem, mohla by prodat televizi. Třeba by si ji vzal její dealer, prasklou neprasklou. Sedmdesát dolarů na nájem by ji ale stejně nevytrhlo, dokonce ani utakovéhle špeluňky.

Nejsou tvoje, doktore. To byl matčin hlas, ten poslední, který potřeboval slyšet, když měl katastrofální kocovinu azoufale se musel napít.

Kašlu na tě, mami. Hlas měl tichý, ale upřímný. Vzal si peníze,nacpal si je do kapsy, strčil peněženku zase do kabelky aotočil se.

Stál tam malý kluk.

Vypadal tak rok apůl starý. Měl na sobě tričko snápisem Atlanta Braves. Sahalo mu ke kolenům, ale plenka byla stejně vidět, protože byla plná avisela mu těsně nad kotníky. Danovi udělalo srdce vhrudi mohutný skok ahlava mu strašlivě škubla, jako by se mu vní Thor rozehnal kladivem. Na okamžik si byl jistý, že ho raní mrtvice, dostane infarkt nebo obojí.

Pak se zhluboka nadechl avydechl. Odkud jsi přišel, malej hrdino?

Mama, řekl kluk.

Svým způsobem to dokonale vystihl iDan přišel na svět zmámy , ale nepomohlo to. Vjeho bolestivě dunící hlavě se pokoušela zformovat neblahá předtucha, ale stím nechtěl mít nic společného.

Viděl tě brát ty peníze.

Možná, ale tohle nebyla ta předtucha. Jestli ho ten kluk viděl, jak je bere, co ztoho? Nebyly mu ani dva. Tak malé děti přijímají všechno, co dospělí dělají. Kdyby viděl svou mámu chodit po stropě achrlit zprstů oheň, nedivil by se.

Jak se jmenuješ, hrdino? Hlas se mu klepal vrytmu srdce, které se pořád ještě neuklidnilo.

Mama.

Fakt? Ostatní děcka se tomu budou posmívat, až se dostaneš na střední.

Přišel jsi od vedle? Nebo od jiných sousedů na chodbě?

Prosím tě, řekni, že jo. Protože to tušení vypadá takhle: jestli je ten kluk Deeniin, tak se šla povyrazit do hospody amalýho nechala zamčenýho vtomhle příšerným bytě. Samotnýho.

Mama!

Potom kluk zahlédl koks na kávovém stolku arozcupital se kněmu, až se mu promáčený spodek plíny rozhoupal.

Cukloví!

Ne, to není cukloví, opravil ho Dan, ikdyž samozřejmě bylo: cukroví pro nosánky.

Kluk si ho nevšímal ajednou rukou se natáhl po bílém prášku. Při tom Dan uviděl, že má nad loktem modřiny. Takové, které způsobí zmáčknutí cizí ruky.

Popadl kluka kolem pasu amezi nohama. Vyhoupl ho nahoru adál od stolu (ze zmáčknuté promáčené pleny mu mezi prsty protekla moč akapala na podlahu) apři tom mu hlavu zaplnil obraz, sice jen na okamžik, ale skrutou jasností: Deeniin blíženec zfotky vpeněžence zvedá děcko ze země atřese sním. Zanechává otisky prstů.

(Hele, Tommy, říkám ti vypadni sakra, nerozumíš tomu?)

(Randy, ne, vždyť je ještě malej)

Pak obraz zmizel. Ale ten druhý hlas, slabý aprotestující, patřil Deenie, aon pochopil, že Randy je její starší bratr. Dávalo to smysl. Ne každý tyran byl manžel nebo přítel. Někdy to byl bratr. Někdy strýc. Někdy

(vylez ty pitomej pejsku vylez avezmi si medicínu)

to byl dokonce váš milý tatínek.

Odnesl dítě Tommyho, jmenoval se Tommy do ložnice. Kluk spatřil matku aokamžitě se začal zmítat. Mama! Mama! Ma-ma!

Když ho Dan postavil na zem, Tommy docupital kmatraci avlezl si vedle matky. Deenie ho ive spánku objala apřitiskla ksobě. Triko se klukovi vyhrnulo aDan uviděl na jeho nohou další modřiny.

Bratr se jmenuje Randy. Mohl bych ho najít.

Ta myšlenka byla chladná aprůzračná jako led na jezeře vlednu.Kdyby vylovil jeho fotku zpeněženky asoustředil se, bez ohledu na dunění vhlavě by staršího bratra zřejmě opravdu našel. Už podobné věci vminulosti dělal.

Mohl bych mu taky udělat pár modřin. Říct mu, že příště ho zabiju.

Jenže žádné příště nebude. SWilmingtonem má utrum. Už nikdy Deenie ani tenhle zoufalý byteček neuvidí. Už nikdy si na včerejší noc nebo dnešní ráno nevzpomene.

Tentokrát se ozval hlas Dicka Halloranna. Ne, synku. Do skříněk můžeš pozavírat ty věci zOverlooku, ale vzpomínky ne. Ty nikdy. To jsou totiž praví duchové.

Stál mezi dveřmi, díval se na Deenie ajejího pohmožděného chlapce. Kluk už zase usnul avranním slunci vypadali ti dva skoro jako andělé.

Ona žádný anděl není. Možná mu žádný modřiny nezpůsobila, ale šla se ven pobavit anechala ho tu samotnýho. Kdybys tu nebyl, když se probudil apřišel do obýváku…

Cukloví, říkal ten kluk anatáhl se po lajně. To nebylo dobré. Stím se muselo něco udělat.

Možná, ale já nic dělat nebudu. Udělal bych skvělej dojem, kdybych šel takhle zřízenej na sociálku podat stížnost na zanedbávání dítěte, co? Když je ze mě na sto honů cítit chlast azvratky. Prostě uvědomělej občan konající svou občanskou povinnost.

Můžeš jí ty peníze vrátit, řekla Wendy. Aspoň tohle můžeš udělat.

Rozdělím je, rozhodl se. Čtyřicet pro ni atřicet pro mě.

Tak jo, žádnej vzkaz.

3

4

(Cukloví)

Mama.