VRAŽDA

VE MLÝNĚ

MURDER AT THE MILL

Copyright © 2020 by Irina Shapiro

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Ondřej Prokop, 2024

Cover © Zhivko P. Petrov, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5129-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-5130-3 (mobi)

VRAŽDA

VE MLÝNĚ

ZÁHADY REDMONDA A HAZE

IRINA SHAPIRO

přeložil Ondřej Prokop

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Epilog

Prolog

Měsíc se držel nízko na noční obloze a svým oblým břichem se málem dotýkal vrcholků jilmů, které stály v dálce jako tichá stráž. Louku zaplavovalo stříbřité světlo, jež poskakovalo po inkoustově temné vodě řeky. Pro místní rodinu bývala zdrojem obživy, teď však klokotala kolem nehybného mlýnského kola, její proud vůbec nezeslábl. Přes hvězdami posetou oblohu se vznešeným tempem šinuly nadýchané mraky, které částečně zakrývaly měsíc a vrhaly na zamrzlou venkovskou půdu roztodivné stíny.

Sadie Darrowová zastavila bryčku a rozhlédla se po té strašidelné scéně. Měla už všeho dost, podobně jako roztřepené manžety jejího kabátu. Od večeře byla sama, prala a látala u ohně ponožky a zašívala košile. Frank a synové odjeli už před několika hodinami, ale zpátky se vrátili jen Jimmy a Willy. Byli opilí a zamlklí a na cestě do postele jenom utrousili něco o tom, že Frank ještě zůstal na jednu rundu.

Měla si jít lehnout a nechat Franka, ať se o sebe postará sám – je to přece dospělý člověk. Ale něco ji donutilo navléct si obnošený kabát a prošlapané boty a vydat se do noci manžela hledat. V hospodě Královnin erb ho nenašla, nešoural se ani cestou domů. Šla tedy do mlýna a doufala, že se tam dopotácel, aby se z opilosti vyspal na plesnivém lůžku, které tam zůstalo ještě z dob, kdy se mlýnu skvěle dařilo. Za posledních několik let úspěšný podnik zchátral.

Měsíc vykoukl zpoza velkého mraku a ozářil celou louku. Sadie přimhouřila oči a zadívala se na mlýnské kolo. Něco na něm leželo. Něco dlouhého a širokého. Slezla z bryčky, a když pospíchala ke staré opuštěné budově, pod nohama jí křupala zmrzlá tráva. Z podivného předmětu na mlýnském kole nemohla spustit zrak.

Když si konečně přiznala, co celou dobu sleduje, přidušeně vykřikla. Na kole ležel přivázaný nahý muž. Hlavu měl zakloněnou, oči úplně dokořán, jako by pozoroval hvězdy. Byl namodralý od mrazu, tělo měl prohnuté podle tvaru kola a vzhůru k obloze mířil jeho ztopořený úd.

Sadie si zakryla ústa a zírala na manželův ochablý obličej. Pak se usmála, skoro neznatelně, a vyrazila pro pomoc.

1

Čtvrtek 20. prosince 1866

Inspektor Daniel Haze se zatřásl jednak kvůli ukrutné zimě, jednak kvůli pohledu, který se mu naskytl, když dorazil ke mlýnu. Po jeho levici stál konstábl Pullman, který pro něj jel na vánoční ples zemana Talbota, napravo kapitán Jason Redmond. Na místě činu všichni oněměli. Nebylo pochyb, že došlo k trestnému činu, a navíc tak strašnému. Vedle nich si mnul ruce a na místě přešlapoval druhý konstábl, asi dvacetiletý mladík s náznakem světlého kníru, který musel na tělo dávat pozor, dokud nepřijedou inspektor a lékař.

„Tak co na to říkáte?“ otočil se Daniel na Jasona, který naklonil hlavu na stranu, jako by hledal něco konkrétního.

„Dokud tělo neohledám, nemůžu nic říct jistě,“ odpověděl tiše Jason, „ale myslím, že můžeme předpokládat, že se nejednalo o nehodu.“

Daniel se zadíval na zem kolem a pozorně ji prozkoumal. Kromě zmrzlé trávy, jež se třpytila v měsíčním svitu, nic nenašel. Neviděl žádné stopy ani známky, že došlo k souboji. Rozhlédl se, aby našel nebožtíkovo oblečení, ale marně. Pachatel ho možná nechal ve mlýně nebo si ho odnesl buď jako vzpomínku, nebo jen tak pro jistotu.

„Znáte toho muže?“ zeptal se Daniel. „Jeho dcera pracuje u vás v kuchyni, je to tak?“

„Ano, Kitty v Redmond Hall pracuje od září, ale zatím jsem viděl jen její bratry. Když má volná odpoledne, vyzvedávají ji. Hodní kluci. Tiší,“ dodal zamyšleně.

„Zato Frank Darrow, co jsem tak slyšel, rozhodně tichý nebyl, ale nikdy jsem se s ním nesetkal osobně.“

„Pojďme ho sundat,“ navrhl Jason. Odložil si brašnu a vykročil k nehybnému mlýnskému kolu.

„Jak na to, pane?“ zeptal se mladý konstábl Ingleby, jenž se na mrtvolu díval se špatně skrývaným odporem.

„Někdo bude muset kolo podržet, aby se nehnulo, dva vylezou nahoru a odvážou ho. Jsou tu nějací dobrovolníci?“ přeskakoval očima z jednoho konstábla na druhého Daniel.

„Podržím kolo,“ přihlásil se rychle konstábl Ingleby.

„Vylezu nahoru, ale jeden z vás mi bude muset pomoct,“ řekl konstábl Pullman.

„Já,“ ozval se Jason, ale Daniel zvedl ruku a zastavil ho. „Je to můj případ a moje zodpovědnost. Podržte mi prosím věci.“ Daniel si svlékl vlněný kabát a sundal cylindr. Pořád byl ve slavnostním a jeho bílá košile a hedvábná vázanka silně kontrastovaly s černým suknem jeho saka.

„Dávejte pozor, Danieli,“ zavolal Jason, když se Haze vydal ke kolu. Následovali ho dva konstáblové, kteří zmizeli ve mlýně a za pár minut se zase objevili se žebříkem, který opřeli o osu mlýnského kola. První šel Daniel, po něm konstábl Pullman.

„Podejte mi nůž,“ řekl Daniel.

Konstábl Pullman vytáhl z kabátu kapesní nožík a podal mu ho.

Daniel přeřízl lano kolem Darrowových kotníků, načež opatrně přenesl váhu tak, aby se snáz dostal k jeho zápěstím.

„Konstáble, pošlu vám ho hlavou napřed. Chytnete ho v podpaží a opatrně s ním půjdete dolů,“ úkoloval ho Daniel.

„Dobře, pane,“ odpověděl konstábl, ale jeho zmatený výraz jasně ukazoval, že Danielův plán není úplně praktický.

Daniel táhl zesnulého za ruku, dokud nepřesunul celé jeho torzo mimo kolo. Když konstábl natáhl svou volnou ruku, aby tělo chytil, sklouzlo dolů a cestou je oba srazilo k zemi. Konstábl Pullman vykřikl. Nejprve na něj dopadla mrtvola a pak Daniel, kterého praštilo rameno mrtvého do hlavy. Inspektor si pádem bolestivě natloukl koleno.

„Jste v pořádku?“ vykřikl Jason a rozeběhl se k hromadě lidských těl. „Konstáble?“ zavolal na chudáka Pullmana. Helma se mu svezla do čela, takže nic neviděl, což bylo pravděpodobně dobře, protože Frank Darrow mu přistál přímo před obličej a jeho ztopořený penis se málem ocitl v konstáblových ústech. Zděšený konstábl Ingleby stál stranou jako přimrzlý.

Daniel se rychle postavil, narovnal si brýle, které jako zázrakem zůstaly v celku, a když si všiml, kam přistál rozkrok zesnulého, zalapal po dechu. Přiskočil k tělu a na poslední chvíli ho za paže trochu odtáhl, aby konstábla Pullmana, který si zrovna narovnal helmu a rozhlížel se kolem, té podívané ušetřil.

„Jenom jsem si vyrazil dech, nic víc,“ zabručel konstábl Pullman, když se snažil dostat zpod těla, jež pak zůstalo rozvalené na zemi.

„Doufám, že naše malá nehoda nijak neohrozí závěry vašeho ohledání,“ podíval se Daniel na Jasona, který se ze všech sil snažil zadržet své cukající koutky a zakrýt pobavený výraz v očích.

„Neměla by. Odvezme ho do márnice,“ řekl, když smích přemohl.

Konstáblové chytili zesnulého za ruce a nohy a s velkou námahou a funěním ho donesli k policejnímu povozu.

„Je pořádně těžký,“ postěžoval si Ingleby.

„K smrti těžký,“ odpověděl Pullman mezi nádechy.

Konstáblové tělo položili na podlahu kočáru a nechali Jasona a Daniela nastoupit. Ti se posadili každý z jedné strany mrtvoly. Zabouchli za nimi dveře a jeden z policistů je zamkl zvenčí. Daniel sebou trochu cuknul. Jediným zdrojem světla byla zamřížovaná okna, skrze něž na bledé tělo, které leželo na podlaze, dopadaly úzké pruhy měsíčního světla. Daniel měl silné nutkání mrtvolu přikrýt, ale neměl po ruce nic jiného než svůj kabát, který si rozhodně svléknout nechtěl. Ve voze mrzlo stejně jako venku. Podíval se na nebožtíka na podlaze a posunul si brýle, jež mu začaly sklouzávat. „Tohle je můj první případ v roli inspektora u essexské policie,“ pronesl zasněně. „Je špatně, že se těším?“

„Vůbec ne,“ ujistil ho Jason. „Jsem si jistý, že Frank Darrow se díky vám dočká spravedlnosti.“

„To doufám,“ odpověděl Daniel. „To doufám.“

2

Márnice, kam je dovedl seržant ve službě, se nacházela ve sklepě. Na zdech byly od podlahy až ke stropu bílé kachlíky a z několika plynových lamp pravidelně rozmístěných na stěnách vycházelo mdlé žluté světlo. V místnosti stál kamenný stůl s odtokem uprostřed a pár skříněk s chirurgickým náčiním, nádobami a kádinkami. Kromě toho měli lékaři v márnici k dispozici umyvadlo, mýdlo a ručníky a také věšák, kam si mohli pověsit kabát a klobouk, než se pustili do práce.

„Doktor Engle tu nechal zástěru,“ ukázal seržant na zakrvácený oděv, který visel na háčku za dveřmi. „Můžete ji použít.“

„Děkuji,“ snažil se Jason skrýt znechucení.

Svlékl si kabát a sako a pověsil je na věšák. Rozvázal si šátek, který měl kolem krku, nacpal ho do kapsy kabátu a sáhl po zástěře. Do Redmond Hall se nemůže vrátit celý od krve, a v žádném případě by tak neměl narazit na Kitty, jejíhož otce se zrovna chystal pitvat. Napadlo ho, jestli o tom Kitty už někdo řekl. Na vánočním plese zemana Talbota nebyla, protože nepochází z Birch Hill, takže na rozdíl od ostatních vesničanů nedostala na slavnostní událost pozvánku.

Kitty Darrowová byla z Elsmeru, vesnice pár mil severně od Brentwoodu. Jason doufal, že ten, kdo jí tu zprávu řekne, to udělá citlivě. Kitty byla plachá a tichá čtrnáctiletá dívka. Nejlépe se cítila v přítomnosti paní Dodsonové, kuchařky, hospodyně a také starostlivé kvočny Redmond Hall, jež se ke Kitty chovala spíš jako k dceři než k pomocné kuchařce. Jasonův mladý svěřenec Micah měl Kitty také docela rád. Pořád obdivoval služku Fanny, jejíž plavé kudrliny a velké hnědé oči nejspíš přitahovaly nejednoho mladého muže, ale Kitty byla blíž jeho věku, takže se s ní snažil spřátelit a získat si ji, jak by to ostatně dělal jakýkoliv jiný jedenáctiletý chlapec.

Kitty se o svém otci před Jasonem nikdy nezmínila, ale je pravda, že se příliš často nepotkávali, a když už k tomu došlo, Kitty obvykle něco zamumlala jako odpověď na jeho pozdrav a utekla. Jason se bude vždy považovat za obyčejného Američana, ale pro lidi kolem to byl lord Redmond, pán z Redmond Hall a dědic velkého majetku, který mu odkázal jeho urozený děd. Většina šlechty by si krví prostých venkovanů ruce nešpinila, ale Jason byl chirurg, který během svého studia v New Yorku provedl nespočet pitev a později zachraňoval životy na bojištích americké občanské války. Policii a hlavně Danielu Hazovi, z něhož se stal jeho nejbližší přítel v Anglii, vždy rád pomohl.

„Zůstanu tady. Můžu?“ zeptal se Daniel a postavil se k nohám zesnulého, aby lépe viděl.

„Samozřejmě,“ odpověděl Jason. Vyskládal potřebné náčiní na stoleček vedle kamenného stolu a obrátil pozornost k tělu.

„Začnete řezat?“ Jako by se v Danielovi prala zvědavost se strachem.

„Ještě ne. Nejdřív se podívám, co se dá zjistit zvenčí.“

„Rozumím,“ přitakal Daniel, jemuž se viditelně velmi ulevilo. „É, Jasone, proč mu, é…?“ zaváhal Daniel, ale Jason si všiml, kam směřuje jeho pohled, a otázku pochopil.

„Říká se tomu posmrtná erekce,“ začal Jason. „Nejčastěji k ní dochází při smrti oběšením, kdy oprátka tlačí na cerebellum neboli mozeček, ale vrah mohl také oběti zezadu zatlačit na krk, což by mělo podobný účinek.“

„Takže podle vás nebyl zavražděn při styku?“

Jason naklonil hlavu na stranu a zamyslel se. „Možná ano. Až budu mít hotovo, budu vědět víc.“

Jason Franka Darrowa pečlivě prohlédl od hlavy až k patě, načež ho otočil na břicho. Prsty mu odhrnoval vlasy a hledal na pokožce hlavy pohmožděniny nebo tržné rány. Postupně pak prohlédl i zbytek těla a otočil ho zpátky na záda.

„Co myslíte?“ zeptal se Daniel.

„Nevidím žádná zranění kromě modřin na ramenou a na zátylku, ale ty ho nezabily. Stopy na kotnících a zápěstí jsou od lan a vznikly až posmrtně.“

„Jak podle vás tedy zemřel?“

„To se zrovna chystám zjistit.“

Jason vzal skalpel, přes hruď a břicho zesnulého vedl řez ve tvaru písmene ypsilon, pak odhrnul tkáně a odhalil hrudní koš a dutinu břišní.

Daniel přidušeně vykřikl. „Omluvte mě,“ dostal ze sebe. „Počkám venku.“

Jason se nenápadně usmál a pokračoval v pitvě. Tělo naposledy ohledával před dlouhou dobou, ale tyhle věci se jen tak nezapomínají. Na několik dalších hodin se do své práce úplně ponořil, protože se z ostatků Franka Darrowa chtěl dovědět co nejvíc o životě, jaký vedl, než skončil na pitevním stole v márnici při brentwoodské policejní stanici.

Když se Jason konečně ukázal na chodbě, skrz okna sklepní místnosti už prosvítal narůžovělý opar a neprostupnou noční temnotu nahradilo tmavě šedé šero, jež se každou minutou zesvětlovalo. Jason se podíval na hodinky. Ukazovaly krátce po sedmé ráno, což znamenalo, že Jason byl vzhůru přes čtyřiadvacet hodin.

Když se Daniel, jenž podřimoval na tvrdé dřevěné židli pod oknem, probudil, trhl sebou a na jeho očích bylo poznat, že je zmatený.

„Dobré ráno,“ řekl tiše Jason a dal Danielovi čas, aby si vzpomněl, kde je a jak k tomu došlo.

„Dobré ráno. Takže máte hotovo?“

„Ano.“

Jason se zrovna chystal Danielovi říct, co zjistil, když vtom se na konci chodby objevil vrchní inspektor Coleridge, Danielův nadřízený se ještě ani nesvlékl. Ramena tmavošedého kabátu, límec z luxusní kožešiny i krempu buřinky mu zdobily sněhové vločky.

„Pánové,“ zahřměl Coleridge, když se k nim blížil. „Zrovna jsem se o tom dověděl. Mimořádná záležitost,“ potřásl hlavou. „U policie jsem skoro třicet let a o něčem takovém jsem nikdy neslyšel.“

„Pachatel měl rozhodně bujnou představivost,“ řekl Jason a vzpomněl si na pohled na Frankovo nahé tělo v měsíčním světle.

„Zjistili jsme příčinu úmrtí?“ zeptal se Coleridge a rychle si sundal rukavice.

„Frank Darrow utonul.“

„Cože?“ podivili se jednohlasně Haze a Coleridge, oba ústa dokořán.

„Utonul.“

„Co vás dovedlo k takovému závěru?“ chtěl vědět Coleridge.

„Na těle oběti jsem kromě podlitin na ramenou a na zátylku nenašel žádné viditelné rány a plíce měl plné vody. Podle mě ho někdo držel v řece pod vodou, dokud se neutopil. Když zemřel, pachatel ho svlékl, přivázal k mlýnskému kolu a otočil jím tak, aby tělo bylo navrchu lépe viditelné, což byl, myslím, jeho cíl.“

„Ale proč?“ našpulil znechuceně rty Daniel.

„Zabít ho nestačilo. Vrah ho očividně chtěl taky ponížit,“ uvažoval Jason.

„A jinak byl zdravý?“ zeptal se Daniel.

„Ze stavu jeho jater jsem usoudil, že hodně pil a že bezprostředně před smrtí zkonzumoval nemalé množství piva. Kromě toho byl úplně zdravý.“

„Jak dlouho je po smrti?“ zajímalo vrchního inspektora Coleridge.

„Těžko říct, protože ležel venku na mrazu, ale kdybych musel hádat, řekl bych tak tři hodiny.“

„Kdo tělo našel?“ zeptal se Coleridge.

„Jeho manželka, Sadie Darrowová, ke mlýnu dorazila někdy před půlnocí. Zdá se, že manžela hledala. Jejich nejstarší syn James pak zločin nahlásil seržantovi ve službě přibližně v půl jedné.“

„No, Hazi, tomu říkám křest ohněm,“ řekl vrchní inspektor Coleridge s pobaveným úsměvem, který byl pod jeho navoskovaným knírem sotva viditelný. „Je to váš první případ u nás a rovnou taková pecka.“

„Nezklamu vás, pane,“ ujistil ho Daniel, narovnal se a vypjal hruď.

„Máte mou naprostou důvěru. Běžte už domů, převlečte se, dejte si snídani a silný čaj. Čeká vás dlouhý den.“

„Ano, pane.“

„Konstábl Pullman vás oba odveze v policejním vozu. Venku sněží, najít drožkáře, který by vás odvezl až do Birch Hill, by vám dalo pekelně zabrat.“

„Děkujeme, pane,“ řekl a otočil se na Jasona. „Jdeme?“

Jason se únavou nezmohl ani na slovo, a tak pouze přikývl.

3

„Kde jsi byl, Danieli?“ zvolala Sarah, když se konečně vrátil domů. Kabát aklobouk měl zasněžený ajeho boty nechávaly na naleštěné podlaze mokré stopy. „Strašně jsem se bála.“

„Promiň, drahá, ale došlo kvraždě.“

Sarah si okamžitě přikryla ústa dlaní. „Vražda? Kde? Je to někdo, koho známe?“

„Ve starém mlýně uElsmeru. Ten muž se jmenuje Frank Darrow. Jeho dcera Kitty pracuje jako pomocná kuchařka vRedmond Hall.“

„Chudinka. Přijít tak náhle ootce musí být hrozné. Jak zemřel?“

„Někdo ho utopil,“ řekl Daniel apikantnější detaily schválně vynechal. Sarah nemusela vědět úplně všechno, aspoň ne teď ráno. „Obávám se, že budu muset zase odejít, hned jak se převléknu anasnídám.“

„Samozřejmě,“ přikývla Sarah. „Chápu. Řeknu kuchařce, že jsme připraveni na snídani.“

„Ty jsi nejedla?“

„Čekala jsem na tebe,“ řekla plaše. „Vajíčka si dáš vařená, nebo smažená?“

„Smažená. Máme uzenáče?“

Sarah se při zmínce ouzenáčích znechuceně zašklebila. „Řeknu kuchařce, aby je připravila. Musíš být úplně vyčerpaný,“ politovala ho apoložila mu ruku na hrudník. „Ty můj chudáčku.“

„Jsem docela unavený,“ přiznal Daniel ausmál se na ni. „Kdo tě dovezl domů zplesu?“

„Mě smatkou odvezl kočí kapitána Redmonda. Vkočáru jsme se spanem Sullivanem, slečnou Talbotovou avikářem docela mačkaly, ale byly jsme rády za odvoz. Slečna Talbotová jistě taky. Plahočit se domů vsaténových střevíčkách by nebylo příjemné.“

„To máš asi pravdu,“ souhlasil Daniel asnažil se potlačit zívnutí.

„Tak už běž, zbytek ti povím později,“ slíbila Sarah.

Daniel si povzdechl aunaveně přikývl. Vesnické klepy ho nezajímaly, ale měl radost, že je Sarah tak čilá. Ještě poměrně nedávno si celé dny buď četla, nebo zírala zokna, protože nemohla myslet na nic jiného než na smrt jejich syna, která se jí pořád vracela jako noční můra. Sradostí by si poslechl, jak recituje denní menu nebo třeba seznam zavařenin ve spíži, jen aby slyšel její hlas amohl si být jistý, že se zajímá osvět ajejich život. Na Felixe, jemuž byly necelé tři roky, když umřel, nikdy nezapomenou, ale život šel dál. Otři roky později Daniel se Sarou konečně začínali dávat dohromady svůj rozbitý vztah ahledat cestu vpřed.

Daniel se vydal do patra, kde se oholil, umyl si obličej aučesal se. Oblékl si čistou košili, vzal si svůj oblíbený hnědý tvídový oblek avrátil se do přízemí. Sarah už čekala shrnkem horkého čaje vjídelně.

„Posaď se ke mně,“ vyzvala ho. „Dáš si čaj?“

„Ano, prosím.“

Daniel si vzal čaj, osladil si ho, nalil do něj mléko, akdyž usrkl první doušek, spokojeně vzdechl. Neuvědomil si, jakou měl žízeň. Tilda ochvilku později přinesla dva talíře se smaženými vejci, máslo, toasty, marmeládu auzenáče.

„Povíš mi ještě něco otom případu?“ zeptala se Sarah anamazala si máslo na toast.

Daniel potřásl hlavou. „Radši bych otom nemluvil. Je to přinejmenším podivná záležitost apodrobnější informace by tě jenom rozrušily.“

Sarah odložila nůž, udiveně nadzvedla jedno obočí apropíchla ho vyčítavým pohledem. „Přece to přede mnou nebudeš tajit, když už jsi mě takhle nalákal.“

„Saro, je to odporné. Opravdu to všechno chceš slyšet?“

„Ano, opravdu,“ odpověděla Sarah ajejí obočí nepatrně pokleslo.

Daniel Saře rychle všechno řekl anic nevynechal. Pomohlo mu, že otom mluví, protože si tak mohl utřídit myšlenky, ale stejně si pořád myslel, že by bylo lepší, kdyby Sarah všechny ty ohavnosti neslyšela.

„Panebože,“ zvolala Sarah. „To si někdo dal pořádnou práci.“

„Ano. Myslím, že můžeme sjistotou předpokládat, že to nebylo žádné náhodné napadení. Pan Darrow musel někoho opravdu rozzuřit, aby vněm vyvolal touhu po takové pomstě.“

„Myslíš, že šlo opomstu?“

„Určitě. Proč by se jinak pachatel po samotné vraždě ještě namáhal, aby oběť svlékl apřivázal na kolo?“

Sarah přikývla. „Pokud je to opravdu pomsta, tak to je pomsta opravdu biblických rozměrů..“

„To rozhodně. Až na to, že náš vrah není Bůh. Je to pouze muž, který měl takový vztek, že potřeboval Franka Darrowa ponížit ipo smrti.“

„Kde začneš?“ zeptala se Sarah akousla si toastu.

„Začnu srodinou. Zjistím, jestli mi pomůžou situaci trochu osvětlit.“

Daniel dojedl, dopil teď už vlažný čaj azvedl se od stolu. „Musím jít,“ omluvil se.

„Vrátíš se na večeři?“

„Doufám, že ano. Záleží na tom, jaké mi rodina poskytne informace.“

„Díky, Tildo,“ řekl služce, jež mu podala kabát, klobouk arukavice. Ze stojanu udveří vytáhl vycházkovou hůl avyrazil do zataženého dopoledne.

Elsmere byl typickým exemplářem anglické vesnice. Vzhledem irozvržením se podobal Birch Hill. Dvě nejdůležitější budovy stály přímo naproti sobě adělila je pouze travnatá náves. Daniel se rozhodl, že kostel zatím nechá být, ašel do Královnina erbu, hospody, kam Frank Darrow, soudě podle stavu jeho jater, chodil kpřijímání pravidelně. Opilý byl ostatně ivokamžik, kdy byl zavražděn. Když Daniel vstoupil do hospody, výčepní zvedl hlavu, jako by se divil, že vidí zákazníka tak brzo.

„Dobrý den,“ pozdravil Daniel. „Jsem inspektor Haze zbrentwoodského policejního sboru. Mohl byste mi prosím říct, kde bydlí Darrowovi?“

Hospodský chvilku vypadal neochotně, ale pak na svůj drsný obličej nasadil nucený úsměv apřikývl. „Samozřejmě. Odsud to je asi jednu míli. Vydejte se po cestě na západ. Nejde to minout. Takže je to pravda?“ zeptal se avočích mu zaplála morbidní zvědavost. „Slyšeli jsme, že Franka našli mrtvého, ale Sadie mlčí akluky ještě dneska nikdo neviděl.“

„Frank Darrow je skutečně mrtvý,“ odpověděl Daniel. Nechtěl mu prozradit nic dalšího. Aspoň zatím. „Díky za pomoc.“

Výčepního vyzpovídá později, až hospoda otevře aštamgasti začnou spekulovat, čímž odvedou část práce za něj. Oživotě aznámých Franka Darrowa budou určitě něco vědět ajejich teorie, ity úplně bláznivé, mohou být užitečné, obzvlášť proto, že Daniel Franka neznal osobně, atak byl odkázaný pouze na to, co mu oněm řeknou ostatní.

Daniel se řídil pokyny hospodského ajel na své bryčce, dokud vdálce nezahlédl zchátralé dvoupatrové stavení. Ktéměř bílé obloze stoupal tenký sloupec kouře apo dvorku pobíhalo několik slepic, které se snažily pod vrstvičkou sněhu najít něco ksezobnutí. Když Daniel uhnul zcesty, zajel na dvůr azastavil udveří, začal na něj divoce štěkat prašivý pes. Zdomu vylezl asi dvacetiletý mladý muž.

„Co tu chcete?“ zeptal se neslušně. Vypadal bledě aunaveně. Oči měl zarudlé, jako by před chvílí plakal.

„Jsem inspektor Haze,“ představil se Daniel aslezl zbryčky. „Vyšetřuju úmrtí vašeho otce. Jste James Darrow?“

„Jsem. Pojďte dál, pane inspektore.“

Daniel ho následoval avstoupil dovnitř. Vmalém prostoru byla cítit slanina aopečený chleba tak silně, až si Daniel přál, aby někdo vyvětral. Uokna seděla žena– předpokládal, že to je paní Darrowová– azašívala košili. Ustolu si četl muž, jenž byl oněco mladší než James.

„Dobrý den,“ pozdravil rozpačitě Daniel, protože věděl, že tato rodina rozhodně dobrý den nezažívá. „Jsem inspektor Daniel Haze. Upřímnou soustrast.“

„Díky, inspektore,“ odpověděla žena.

„Vy jste, předpokládám, paní Darrowová?“

„Jmenuju se Sadie Darrowová atohle jsou mý kluci Jimmy aWilly. Posaďte se, pane inspektore.“

Sadie Darrowové bylo maximálně čtyřicet, ale snadno by se mohla vydávat za někoho mnohem staršího. Hnědými vlasy prokvétala spousta šedin, její kůže vypadala nezdravě avzapadlých tmavých očích se skrýval matný pohled. Na sobě měla obnošené vlněné šaty, jejichž hnědá barva už vybledla. Její boty byly ošoupané apravděpodobně prošlapané. Ruce, jež mohly být jemné, kdyby se bývala narodila jako lady, měla začervenalé azhrublé od práce, nehty okousané.

„Díky.“ Daniel se posadil ke stolu naproti Willimu apočkal, až si knim přisedne ipaní Darrowová. Jimmy zůstal stát, ale přesunul se ke krbu, kde na něj Daniel viděl.

„Paní Darrowová, mohla byste mi povědět, co se stalo? Začnete prosím od posledního okamžiku, kdy jste svého manžela viděla živého.“

Sadie Darrowová přikývla. „Frank akluci přišli domů asi vpůl sedmý.“

„Odkud?“

„Od tý doby, co zavřel mlejn– to bylo před pěti lety– pracujou pro firmu Graham asynové, která prodává uhlí. Od osmi ráno do šesti večer, šest dní za tejden. Ajá třikrát do tejdne uklízim uSawyerů, který bydlej na druhý straně vesnice,“ dodala, přestože se jí na to Daniel neptal. „Takže jak jsem říkala. Přišli kolem půl sedmý adali jsme si večeři. Po večeři šel Frank sklukama do Královnina erbu. To bylo naposledy, co jsem ho viděla živýho.“

Daniel se podíval na Jimmyho. „Jimmy, co se dělo, když jste přišli do hospody?“

„Nic,“ pokrčil rameny Jimmy. „Dali jsme pár piv, pokecali jsme skamarádama ašli jsme domů.“

„Aváš otec?“

„Ten tam zůstal.“

„Proč?“

„Říkal, že ještě nepude. Jeho kamarád Elijah Gordon mu nabíd, že ho pozve na další rundu.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi kolem devátý. Žejo, Willy?“

„Jo, tak nějak,“ přitakal Willy. Vypadal hodně jako Jimmy, ale byl otrochu podsaditější amenší. Oba se také podobali své matce.

„Co se stalo pak?“ zeptal se Daniel.

„Vrátili jsme se domů ašli jsme spát. Máma zrovna taky šla na kutě,“ řekl Jimmy.

„Co vás přimělo jít Franka hledat? Chodila jste takhle často, když se domů nedostavil vurčitou hodinu?“

„Ne, ale Elijah Gordon vždycky dělá problémy. Koupil třeba Frankovi pivo, další rundu chtěl to samý po něm, atak to šlo, dokud si Frank neudělal sekeru, kterou pak musel splácet celý měsíce. Pak přišel domů tak opilej, že druhej den nemohl pracovat, takže přišel odalší peníze. Pan Graham, to je jeho zaměstnavatel, mu dokonce už hrozil, že ho vyhodí.“

„Takže jste ho šla odvést domů?“

Sadie přikývla. „Když jsem došla do Erbu, Tony Parks mi řekl, že Frank odešel před víc než hodinou. Elijah tam pořád byl, ale byl tak mimo, že se snim nedalo mluvit.“

„Co jste tedy dělala?“ zjišťoval dál Daniel.

„Neviděla jsem ho na cestě, tak jsem šla do mlejna.“

„Proč?“ Daniel nedokázal pochopit, proč by se člověk, který několik hodin pil, vydal uprostřed noci do opuštěného mlýna, místo aby vyrazil domů.

„Protože tam občas chodil. Hlavně opilej. Stejskalo se mu. Mlejn měli vrodině po generace, než ho musel zavřít. Někdy tam ispal.“

„Když jste došla ke mlýnu, viděla jste tam něco neobvyklého?“

„Myslíte kromě toho, že na kole byl přivázanej můj manžel, kterýmu stálo péro?“

„Myslím například známky souboje nebo nějaké další lidi vokolí,“ opravil se trpělivě Daniel.

„Nic takovýho jsem neviděla.“

„Co jste dělala pak, paní Darrowová?“ zeptal se opatrně Daniel.

Cítil se provinile, že ji nutí znovu prožít jeden znejhorších okamžiků jejího života.

„Vrátila jsem se domů, vzbudila jsem Jimmyho ařekla mu, ať rychle sežene policajta.“

Daniel se obrátil na Jimmyho. „Chtěl byste ještě něco dodat?“

Jimmy zavrtěl hlavou. „Šel jsem rovnou do Brentwoodu, na stanici.“

„Napadá vás někdo, kdo by mohl chtít Frankovi ublížit?“ zeptal se Daniel apostupně se podíval na všechny tři.

„Frank nebyl dvakrát přívětivej člověk, ale nevybavuju si nikoho, kdo by mu mohl udělat něco takovýho. Bylo strašný ho takhle vidět,“ řekla Sadie.

„Ajaký to tedy byl člověk, když ne přívětivý?“

„Sobeckej,“ odpověděla okamžitě Sadie.

„Jimmy? Willy?“ pobídl je Daniel.

Mladíci oba zatřásli hlavou, ale Daniel si ještě před tím všiml, že Jimmy vypadá rozpačitě.

„Jimmy, potřebuju vědět pravdu,“ upozornil ho přísně.

„Nemyslim si, že to má něco společnýho sjeho smrtí, ale pan Graham mu včera večer dal padáka.“

„Cože?“ vykřikla Sadie. „Proč?“

„Protože byl drzej na vedoucího. Řek mu, že je to neschopnej vůl aještě horší věci.“ Jimmy se provinile podíval na matku. „Promiň, mami, my jsme tě tim jenom nechtěli rozrušit.“

„Víc už to stejně nejde,“ odpověděla Sadie. „Aco vy dva? Vy pořád ještě práci máte?“

„My jsme vpohodě,“ řekl Jimmy. „Vpondělí tam normálně jdem.“

Sadie přikývla aDaniel málem cítil, jak se jí ulevilo. Tohle nebyla rodina, která by si mohla dovolit přijít opříjem.

„Aco Kitty? Ta už otom ví?“ zeptal se Daniel.

„Kitty nic neví, pokud jí to neřek někdo jinej,“ uvažoval Jimmy.

Sadie najednou zvedla hlavu azahleděla se Danielovi do obličeje, jako by si zrovna vzpomněla na něco důležitého. „Jak umřel, pane inspektore? Přece tam neumrznul.“

„Utonul, paní Darrowová.“

„Utonul?“ zopakovala po něm.

„Ano. Vplicích měl vodu.“

„Vy jste ho rozřízli?“ zhrozil se Willy.

„Je mi to líto, ale ano. Potřebovali jsme zjistit, co ho zabilo.“

„Na to jste neměli žádný právo,“ vyprskl Willy. Díval se na matku ina bratra azačaly mu červenat tváře. „Mami, řekni mu to. Neměli na to právo!“

„Copak na tom teď záleží, Willy?“ řekla Sadie apoložila mu dlaň na hřbet ruky.

„Záleží. Rozřezat člověka jako ňákou mrtvou ovci je špatně,“ nesouhlasil Willy.

„Všechno bude vpořádku,“ uklidňovala ho matka. „Bude to vpořádku.“

„Je někdo, kdo by mi byl schopný říct, co Frank dělal vposledních dnech svého života?“ zeptal se Daniel.

„Promluvte si shospodskym od Erbu,“ zamručela Sadie. „Tony Parks mýho manžela vídal mnohem víc než já.“

Daniel poděkoval astoupl si. „Oprůběhu vyšetřování vás budu informovat.“