Erich Maria Remarque

DREI KAMERADEN

Copyright © 1937 by New York University,

successsor-in-interest to the literary rights

of The Estate of the Late Paulette Goddard Remarque

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Tom Kluepfel

Jacket photo © by Shutterstock

Translation © 1962, 2025 by Vûra and Karel Houbovi, heir

ISBN 978-80-249-5839-2

/I/

Obloha byla žlutá jako mosaz a ještě nebyla začouzená kouřem z továrních komínů. Za střechami továren jasně zářila. Každou chvíli muselo vyjít slunce. Podíval jsem se na hodinky. Ještě nebylo osm. Chybělo čtvrt hodiny.

Otevřel jsem vrata a připravil benzinovou pumpu. V tuto dobu už zpravidla začínaly přijíždět vozy a chtěly tankovat. Tu jsem za sebou zaslechl chraplavý skřek – zvuk, jako by někdo pod zemí vytahoval rezavý šroub. Zastavil jsem se a naslouchal. Pak jsem se vrátil přes dvůr k dílně a opatrně otevřel dveře. V šeré místnosti vrávoralo strašidlo. Mělo špinavý bílý šátek, modrou zástěru, tlusté pantofle, mávalo koštětem a vážilo devadesát kilo; byla to uklízečka Matylda Stossová.

Chvíli jsem stál a díval se na ni. Když se tu tak motala mezi kapotami automobilů a tlumeně si prozpěvovala píseň o věrném husarovi, byla půvabná asi jako hroch. Na stole u okna stály dvě láhve koňaku. Jedna z nich byla téměř prázdná. Včera večer byla ještě plná. Zapomněl jsem ji schovat.

„Ale paní Stossová,“ ozval jsem se.

Zpěv zmlkl. Koště padlo na zem. Blažený úsměv pohasl. Teď jsem byl strašidlem já. „Ježíšikriste –“ zakoktala Matylda a upřela na mne zarudlé oči. „Vás jsem tu nečekala.“

„To věřím. Chutnalo?“

„Ale jo – jenže je mi to trapný.“ Otřela si ústa. „Krve by se ve mně nedořezal.“

„No, to přeháníte. Jste jen pěkně zřízená.“

S námahou stála zpříma. Knírek se jí zachvíval a oční víčka jí mžikala jako starému výrovi. Pomalu se jí však začínalo vyjasňovat. Odhodlaně postoupila o krok. „Pane Lohkamp – jsme jenom lidi – nejdřív jsem si jen přičuchla a pak si trochu lokla, protože jsem pořád nějak slabá na žaludek – jo a pak – pak mě musel posednout sám ďábel. Nemáte uvádět chudáka ženskou v pokušení a nechávat tu válet ty flašky.“

Nebylo to poprvé, co jsem ji takhle přistihl. Přicházela sem každé ráno asi tak na dvě hodiny, aby poklidila v dílně. Mohli jsme před ní klidně nechat ležet bůhvíkolik peněz a ona se jich ani nedotkla, ale na kořalku byla jako myš na špek.

Zvedl jsem láhev. „Koňaku pro zákazníky jste se ani nedotkla – ovšem ten dobrý od pana Köstera jste vytáhla všechen.“

V Matyldině vrásčité tváři se mihl úsměv. „Což o to – vím, co je dobrý. Ale snad byste mě neprozradil, pane Lohkamp? Mě, bezbrannou vdovu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Dnes ne.“

Popotáhla si sukni. „To radši zmizím. Kdyby přišel pan Köster – pámbu se mnou.“

Šel jsem ke skříni a otevřel ji. „Matyldo!“

Spěšně se přikolébala. Vyndal jsem hnědou čtverhrannou láhev.

Zvedla ruce jakoby na protest. „Ne, ne, to jsem nebyla já! Na mou čest! Tohohle jsem se ani nedotkla.“

„Vím,“ řekl jsem a nalil plnou sklenku. „Znáte to?“

„Aby ne!“ Olízla si rty. „Rum. Prastarej jamajskej.“

„Správně. Tak tedy tu sklenku vypijte.“

„Já?“ Trhla sebou. „Pane Lohkamp, to je moc! To budu mít hlavu v jednom ohni! Stará Stossová tajně vyžahne váš koňak, a vy jí tu ještě špendýrujete rum. Vy jste světec, na mou duši! Ale ať mě trefí šlak, jestli si něco takovýho vezmu.“

„Tak co?“ zeptal jsem se a zatvářil se, jako bych chtěl skleničku zase odtáhnout.

„Tak tedy jo!“ spěšně ji uchopila. „Člověk musí brát dobro, jak přichází. I když ho nechápe. Na zdraví! Máte snad narozeniny?“

„Ano, Matyldo. Uhodla jste.“

„Opravdu?“ Vzala mě za ruku a potřásla jí. „Nejsrdečnější blahopřání! Ať máte peněz jako želez, pane Lohkamp,“ otřela si ústa, „jsem tak dojatá – na to musím bezpodmínečně vypít ještě jednu. Vždyť já vás mám ráda jako syna.“

„Dobrá, dobrá.“

Nalil jsem jí ještě jednu skleničku. Obrátila ji do sebe a s chvalořečením opustila dílnu.

Uklidil jsem láhev a usedl ke stolu. Bledé slunce mi svítilo oknem na ruce. Podivuhodný pocit, takové narozeniny, i když si to člověk nepřipouští. Třicet let – byly doby, kdy jsem se domníval, že se nedožiju dvacítky. A pak – vytáhl jsem z přihrádky arch papíru a začal počítat. Dětství, škola – to byla daleká, dávno zašlá minulost, to už ani nebyla pravda. Opravdový život začal teprve v roce 1916. To jsem byl právě rekrutem, hubený, vytáhlý, bylo mi osmnáct a podle povelů vousatého poddůstojníka jsem cvičil na oranici „k zemi“ a „vztyk“. Jednou večer mě přišla do kasáren navštívit matka, musela však na mne přes hodinu čekat. Nesbalil jsem tehdy tornu podle předpisu, a za trest jsem proto musel ve volném čase drhnout latríny. Chtěla mi pomoct, ale nesměla. Plakala a já byl tak unavený, že jsem usnul, když u mne ještě seděla.

1917. Flandry. Middendorf a já jsme si v kantýně koupili láhev červeného vína. Chtěli jsme se trochu povyrazit. Ale nedostali jsme se k tomu. Časně zrána spustili Angličané těžkou palbu. V poledne byl zraněn Köster, odpoledne padli Meyer a Deters. A večer, když už jsme si mysleli, že bude klid, a otevřeli láhev, objevil se plyn a vproudil do krytů. Vytáhli jsme masky sice včas, ale Middendorfova byla vadná. Když to zpozoroval, bylo už pozdě. Než ji strhl a našel novou, nalokal se příliš plynu a začal zvracet krev. Zemřel příští ráno, zelený a černý v obličeji. Krk měl úplně rozdrásaný, jak se ho snažil nehty rozškrábat, aby měl vzduch.

1918. To bylo v lazaretě. Několik dní předtím přišel nový transport. Papírové obvazy. Těžká zranění. Po celý den přijížděly a odjížděly ploché operační vozíky. Často se vracely prázdné. Vedle mne ležel Josef Stoll. Neměl už nohy, ale ještě to nevěděl. Nebylo to vidět, neboť přikrývka ležela na drátěné konstrukci. Taky by tomu ani nevěřil, protože cítil v nohou bolest. V noci zemřeli na našem pokoji dva. Jeden z nich umíral pomalu a velmi těžce.

1919. Zase doma. Revoluce. Hlad. Venku rachot strojních pušek. Vojáci proti vojákům. Kamarádi proti kamarádům.

1920. Puč. Karl Bröger zastřelen. Köster a Lenz zatčeni. Moje matka v nemocnici. Rakovina v posledním stádiu.

1921 –

Vzpomínal jsem. Nic jsem nevěděl. Rok prostě chyběl.

1922. Byl jsem železničním dělníkem v Durynsku.

1923. Reklamním šéfem továrny na gumu. To bylo za inflace. Měsíčně jsem vydělával dvě stě bilionů marek. Dvakrát za den byla výplata a po ní vždycky půl hodiny volno, abychom si mohli doběhnout do krámů a něco koupit, než bude vyhlášen nový kurz dolaru – pak totiž měly peníze zase o polovinu nižší hodnotu.

A dál? Další léta? Odložil jsem tužku. Nemělo smysl všechno vypočítávat. Taky jsem si to už dál nepamatoval přesně. Všechno se mi pletlo. Poslední narozeniny jsem slavil v Café International. Tam jsem byl zaměstnaný rok jako pianista, abych dělal náladu. Poté jsem se znovu setkal s Kösterem a Lenzem. A teď sedím tady, v autoopravně: Autodílna Köster a spol. To spol. jsme Lenz a já, ale dílna vlastně patří jen Kösterovi. Dříve byl naším spolužákem a rotným; pak pilotem, později na nějaký čas studentem, potom závodníkem – a nakonec koupil tuhle boudu. Nejdřív se přidal Lenz, který se několik let potloukal po Jižní Americe – pak já.

Vytáhl jsem z kapsy cigaretu. Vlastně jsem mohl být docela spokojený. Nejsem na tom špatně, mám práci, jsem silný, hned tak se neunavím, jsem zdravý, jak se tak říká – ale přece jen je lepší příliš o tom nepřemýšlet. Zvlášť když je člověk sám. A hlavně večer ne. To se ještě občas vynoří něco z minulosti a strnule se to na člověka dívá mrtvýma očima. Ale na to tu je kořalka.

Venku zaskřípala vrata. Roztrhal jsem lístek s daty svého života a všechno zahodil do koše na papír. Dveře se rozlétly. Na prahu stál Gottfried Lenz, dlouhý, hubený, s hřívou plavou jako sláma a nosem, který se k němu vůbec nehodil.

„Robby,“ zařval, „ty starej ulejváku, vstaň a hni kostrou! Chtějí s tebou mluvit tvoji představení!“

„K čertu!“ Vstal jsem. „Myslel jsem, že si na to nevzpomenete. Buďte ke mně milosrdní.“

„To by se ti tak hodilo!“ Gottfried položil na stůl balíček, v němž to hlučně zachrastilo. Za ním vešel Köster. Lenz se přede mnou napřímil.

„Robby, co ti dnes ráno přeběhlo první přes cestu?“

Uvažoval jsem. „Tancující stará bába.“

„Panenko svatá! Špatné znamení! Ale hodí se k tvému horoskopu. Včera jsem ho sestavil. Jsi narozený ve znamení Střelce, nespolehlivý, kolísavý, třtina ve větru a s pošramoceným Jupiterem v tomto roce. Protože Otto a já tu zastupujeme tvého otce a matku, dám ti nejdřív něco, co tě bude ochraňovat. Vezmi si tenhle amulet! Kdysi mi ho věnovala pravnučka Inků. Měla modrou krev, ploché nohy, vši a dar předvídat budoucnost. Bílý cizinče, řekla mi, nosili to králové, je v tom síla Slunce, Měsíce a Země, o menších planetách už vůbec nemluvě – dej mi za něj stříbrný dolar na kořalku, a je tvůj. Aby se nepřetrhl řetěz Štěstěny, odevzdávám amulet tobě. Bude tě chránit a tvého nelaskavého Jupitera zažene!“

Zavěsil mi na krk malou černou figurku na tenkém řetízku.

„Tak! To je proti té vyšší mizérii – a proti těm každodenním šesti lahvím rumu od Otty! Je dvakrát tak starý jako ty!“

Rozbalil balík a postavil láhve do ranního slunce. Třpytily se jako jantar.

„Vypadají báječně,“ uznal jsem. „Kdes to sehnal, Otto?“

Köster se zasmál. „To je zamotaná historie. Příliš dlouhá na vyprávění. Ale poslyš, jak se vlastně cítíš? Jako třicetiletý?“

Odmítavě jsem zavrtěl hlavou. „Jako šestnáctiletý a padesátiletý zároveň. Nijak zvláštně.“

„Tomu ty říkáš nijak zvláštně?“ podivil se Lenz.

„Nic lepšího nemůže být. Zvítězils tak suverénně nad časem a žiješ dvojnásobně.“

Köster na mne pohlédl. „Nech ho, Gottfriede,“ řekl. „Narozeniny působí velice silně na sebevědomí. Zvlášť zrána. Však se z toho zase vzpamatuje.“

Lenz přimhouřil oči. „Čím méně sebevědomí člověk má, tím větší má cenu, Robby. Utěšuje tě to trochu?“

„Ne, ani za mák. Než člověk za něco stojí, je už jen svým vlastním pomníkem. To se mi zdá namáhavé a nudné.“

„Filozofuje, Otto,“ poznamenal Lenz, „už je zachráněný. Překonal mrtvý bod. Mrtvý bod narozenin, kdy se na sebe člověk podívá a pozná, jaký je vlastně ubožák. Můžeme se zase klidně pustit do práce a naolejovat tomu starému cadillaku vnitřnosti –“

Pracovali jsme až do soumraku. Pak jsme se umyli a převlékli. Lenz žádostivě pohlédl na řadu lahví. „Neměli bychom jedné urazit hrdlo?“

„To ať rozhodne Robby,“ řekl Köster. „Nesluší se dávat to obdarovanému takhle polopatě najevo, Gottfriede.“

„Ještě neslušnější je nechat dárce žíznit,“ usoudil Lenz a otevřel jednu láhev.

Dílnou se rychle rozšířila vůně.

„Panenko svatá!“ zvolal Gottfried.

Všichni jsme si přičichli. „Fantastické, Otto. Člověk už musí sáhnout k opravdové poezii, aby našel vhodné přirovnání.“

„Pro tuhle tmavou boudu je to škoda!“ rozhodl Lenz.

„Víte co? Vyjedeme si ven, někde se navečeříme a flašku si vezmeme s sebou. V boží přírodě ji vytáhnem.“

„Nádherné!“

Cadillac, na němž jsme odpoledne pracovali, jsme odstavili stranou. Za ním stála pozoruhodná věc na kolech. Byl to závodní vůz Otty Köstera, pýcha dílny.

Köster koupil kdysi v dražbě za babku starou kraksnu na vysokých kolech. Odborníci, kteří tenkrát ten vůz viděli, jej bez váhání označili jako zajímavý kus do technického muzea. Obchodník s konfekcí Bollwies, majitel továrny na dámské pláště a amatérský závodník, Ottovi radil, aby z toho udělal šicí stroj. Ale Köster na to nic nedal. Rozebral vůz jako kapesní hodinky a měsíce na něm pracoval až do noci. Jednou večer se s ním objevil před barem, v němž jsme obvykle sedávali. Bollwies se div nepotrhal smíchy, když vůz znovu uviděl, tak směšně totiž pořád vypadal. Ze žertu nabídl Ottovi sázku. Chtěl vsadit dvě stě marek proti dvaceti, přijme-li Otto závod s jeho novým sportovním vozem – trať deset kilometrů a kilometr náskok Ottovu vozu. Köster sázku přijal. Všichni se smáli, neboť to slibovalo ohromnou zábavu. Avšak Otto šel ještě dál: odmítl náskok, a aniž pohnul brvou, zvýšil sázku na tisíc marek proti tisíci markám. Bollwies se ho zaraženě zeptal, jestli ho nemá odvézt do blázince. Místo odpovědi Köster jen nastartoval. A ihned oba vyrazili, aby sázku rozhodli. Bollwies se vrátil za půl hodiny tak rozrušený, jako by spatřil nějakou obludu. Mlčky vyplnil šek a druhý navíc. Chtěl vůz okamžitě koupit. Ale Köster se mu vysmál. Už by ho nedal za nic na světě. I když vnitřek vozu byl bezvadný, zvenčí vypadal stále ještě divoce. Nasadili jsme na něj zvlášť staromódní karoserii, která se na něj náhodou právě hodila, lak byl zašlý, blatníky měly trhliny a střecha byla nejméně deset let stará. Mohli jsme to všecko vylepšit – ale měli jsme důvod to nedělat.

Vůz se jmenoval Karel. Karel – strašidlo silnic.

Karel uháněl po silnici.

„Otto,“ upozornil jsem, „tady přijíždí oběť.“

Za námi netrpělivě zahoukal těžký buick. Rychle nás doháněl. Za chvíli byly chladiče vedle sebe. Muž za volantem si pohrdavě změřil odrbaného Karla. Pak odvrátil pohled a zapomněl na nás.

Avšak za několik vteřin konstatoval, že Karel s ním pořád ještě drží krok. Trochu se napřímil, pobaveně se na nás podíval a přidal plyn. Ale Karel se nedal. Malý a hbitý jako teriér vedle dogy, držel se vedle lokomotivy svítící niklem a lakem.

Muž sevřel volant pevněji. Neměl nejmenší potuchy, oč tu jde, a posměšně se ušklíbl. Zdálo se, že nám teď chce ukázat, co jeho bourák dokáže. Sešlápl plyn tak prudce, že výfuk zašvitořil jako letní pole plné skřivánků. Ale nic to nepomohlo; nepředjel nás. Karel, ošklivý a nevzhledný, se mu lepil k boku jako uhranutý. Muž na nás udiveně shlížel. Nechápal, že při rychlosti přesahující sto kilometrů nemůže setřást staromódní káru, která je pod jeho úrovní. Užasle zíral na tachometr, jako by ukazoval špatně. Pak dal plný plyn.

Vozy letěly vedle sebe po dlouhé, rovné silnici. Po několika stech metrech se náhle v protisměru objevil náklaďák. Buick se musel zařadit za nás, aby se vozy mohly minout. Sotva se octl opět vedle Karla, přijížděl proti nám pohřební vůz s vlajícími stuhami věnců a buick musel znovu za nás. Poté byla silnice volná.

Muž za volantem zatím ztratil všechnu svou pýchu: seděl předkloněný, vzteklý a se sevřenými rty – zmocnila se ho závodní horečka, jako by čest jeho života najednou závisela na jediném: děj se co děj nedovolit tomu čoklovi, který uháněl vedle něho, aby ho předhonil.

My jsme naopak zdánlivě lhostejně dřepěli na sedadlech. Buick pro nás vůbec neexistoval. Köster se díval klidně na silnici, já civěl znuděně do prázdna a Lenz, třebaže byl napjatý k prasknutí, vytáhl noviny a tvářil se, jako by neměl nic důležitějšího na práci než právě teď číst.

Za několik okamžiků na nás Köster zamrkal. Karel nepatrně ubral na rychlosti a buick nás pozvolna předjížděl. Jeho široké, lesknoucí se blatníky se šinuly kolem nás. Výfuk nám s rachotem vchrstl do tváří modrý kouř. Pomalu získal asi dvacet metrů – a vtom už se taky objevil, jak jsme očekávali, obličej majitele vozu v okně: vítězoslavně se šklebil. Domníval se, že vyhrál.

Ale chlap udělal ještě něco. Nedovedl se zříct odvety. Pokynul nám, abychom ho dojeli. Udělal to zvlášť nedbale, jistý si svým vítězstvím.

„Otto!“ pronesl Lenz nabádavě.

Ale nemusel nic říkat. V téže chvíli Karel vyrazil vpřed. Kompresor zařval. Kývající ruka v okně zmizela – neboť Karel přijal výzvu a vyrazil vpřed. Řítil se nezadržitelně, vzdálenost zase dohnal – a teď jsme poprvé vzali cizí vůz na vědomí. S nevinně tázavým pohledem jsme hleděli na muže za volantem; rádi bychom věděli, proč nám pokynul. Avšak chlap se křečovitě díval na druhou stranu a Karel ho teprve nyní na plný plyn předjel; olepený špínou, s vlajícími blatníky, vítězný umouněnec.

„Prima,“ řekl Lenz Kösterovi. „Tomu bude sotva chutnat večeře.“

Kvůli těmhle honičkám jsme nezměnili Karlovu karoserii. Stačilo, aby se objevil na silnici, a už se ho někdo snažil předjet. Na ostatní vozy působil jako zchromlá vrána na smečku hladových koček. Dráždil nejpokojnější rodinné kočáry, aby ho předhonily, a dokonce i blahobytné vousáče zachvátila neodolatelná závodní ctižádost, jakmile před sebou viděli poskakovat klapající káru. Kdo také mohl tušit, že v tomto směšném tvoru bije veliké srdce závodního motoru!

Lenz tvrdil, že Karel působí výchovně. Učí lidi úctě před tvůrčím úsilím, jež je vždycky skryté v nenápadném rouše. To říkal Lenz, který rovněž tvrdil, že je poslední romantik.

Zastavili jsme před malým hostincem a vystoupili. Byl krásný a tichý večer. Brázdy zoraných polí se fialově leskly. Hroudy svítily zlatě a hnědě. Mraky pluly po jablkově zeleném nebi jako velcí plameňáci a opatrovaly mezi sebou úzký srpeček narůstajícího měsíce. Líska zadržovala soumrak a předtuchu ve svých pažích, dojemně holých, a již plných nadějí na pupeny. Z malého hostince se linula vůně restovaných jater. Také cibuli bylo cítit. Srdce se nám rozbušila.

Lenz se vřítil za vůní do hostince. Vrátil se celý rozzářený.

„Musíte vidět ty opečený brambory! Rychle, nebo to nejlepší bude pryč!“

Vtom se přihnal ještě jeden vůz. Zůstali jsme stát jako přikovaní. Byl to buick. S prudkým trhnutím zastavil vedle Karla. „Hele!“ prohodil Lenz. Kvůli podobným věcem jsme už nejednou zažili pranici.

Chlap vystoupil. Byl velký a hřmotný, v hnědém raglánu z velbloudí srsti. Mrzutě zašilhal po Karlovi, pak si sundal tlusté žluté rukavice a přistoupil k nám.

„Copak je to za model tenhle váš vůz?“ zeptal se Köstera, který stál nejblíž a tvářil se, jako by kousl do kyselé okurky.

Chvíli jsme na něho všichni tři mlčky zírali. Určitě nás považoval za montéry v nedělním obleku, kteří si vyjeli načerno. „Říkal jste něco?“ zeptal se konečně Otto pochybovačně, aby mu naznačil, že by mohl být zdvořilejší.

Muž zrudl. „Ptal jsem se tady na ten vůz,“ zabručel týmž tónem jako předtím.

Lenz se napřímil. Velký nos mu zacukal. Neobyčejně si potrpěl na zdvořilost u druhých. Ale dřív než mohl promluvit, otevřela se náhle, jakoby tajemnou rukou, druhá dvířka buicku – a ven vyklouzla štíhlá noha, za ní štíhlé koleno – a pak vystoupila dívka a zvolna kráčela k nám.

Překvapeně jsme se na sebe podívali. Vůbec jsme si nevšimli, že je ve voze ještě někdo. Lenz okamžitě změnil chování. Po celé pihovaté tváři se mu rozprostřel úsměv. Náhle jsme se všichni usmívali, čertví proč.

Chlap na nás zaraženě zíral. Zneklidněl a zřejmě nevěděl, co dělat. „Binding,“ řekl posléze s lehkou úklonou, jako by se chtěl opřít o své jméno.

Mezitím dívka došla až k nám. Naše přívětivost ještě vzrostla. „Tak ukaž přece ten vůz, Otto,“ pobídl Lenz Köstera.

„Proč ne,“ odvětil Otto a pobaveně se podíval na Lenze.

„Skutečně bych ho rád viděl,“ prohlásil Binding už smířlivěji. „Je zatraceně rychlý. Vzal mě jedna radost.“

Oba zamířili k parkovišti a Köster nadzdvihl Karlovu kapotu.

Dívka s nimi nešla. Štíhlá, stála mlčky v soumraku vedle Lenze a mne. Čekal jsem, že Gottfried využije příležitosti a bude explodovat jako bomba. Byl na takové situace jako dělaný. Avšak vypadalo to, že ztratil řeč. Jindy dovedl tokat jako tetřev – ale teď tu stál jako karmelitán na dovolené a nehýbal se.

„Odpusťte, prosím,“ pronesl jsem konečně. „Nevěděli jsme, že jste také ve voze. Jinak bychom si tu klukovinu nedovolili.“

Dívka na mne pohlédla. „Ale proč by ne?“ odvětila klidně překvapivě hlubokým hlasem. „Tak špatné to přece nebylo.“

„Špatné ne, ale slušné také ne. Tenhle vůz udělá klidně dvě stě.“

Lehce se předklonila a strčila si ruce do kapes pláště. „Dvě stě?“

„Přesně sto osmdesát devět celých dvě, úředně stopnuto,“ prohlásil Lenz hrdě, jako když vystřelí z pistole.

Zasmála se. „A my jsme si mysleli, že to vytáhne nanejvýš tak na šedesát, sedmdesát.“

„Ovšem – to jste přece nemohli vědět.“

„Ne, to jsme opravdu nemohli vědět. Mysleli jsme, že buick bude dvakrát rychlejší než váš vůz.“

„Ano –“ odkopl jsem ulomenou větev, „ale my jsme byli v příliš velké výhodě. Pan Binding na nás měl určitě vztek.“

Zasmála se. „Chvíli určitě. Ale člověk musí umět taky prohrávat. Jinak by nemohl žít.“

„Ovšem –“

Nastalo ticho. Pohlédl jsem na Lenze. Poslední romantik se jen šklebil, krčil nos a nechal mě na holičkách. Břízy šuměly. Za domem zakokrhal kohout.

„Podivuhodné počasí,“ prohodil jsem posléze, abych přerušil mlčení.

„Ano, nádherné,“ přisvědčila dívka.

„Takové mírné,“ poznamenal Lenz.

„Dokonce nezvykle mírné,“ dodal jsem.

Znovu bylo ticho. To děvče nás určitě považovalo za pitomce. Ale při nejlepší vůli mě nic lepšího nenapadlo. Lenz zavětřil.

„Opékaná jablka,“ poznamenal procítěně, „vypadá to, že k játrům budou i jablka. To bude lahůdka.“

„Určitě,“ souhlasil jsem a proklínal nás oba.

***

Köster a Binding se vrátili. Z Bindinga se během několika minut stal jiný člověk. Byl zřejmě jedním z oněch automobilových fandů, kteří jsou blažení, najdou-li někde odborníka, s nímž si mohou poklábosit.

„Povečeříme společně?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ přikývl Lenz.

Vešli jsme do hostince. Lenz na mne mezi dveřmi zamžoural a ukázal směrem k děvčeti. „Poslyš, ta vynahradí tu starou tancující bábu z dnešního rána desateronásobně.“

Pokrčil jsem rameny. „Možná – ale proč jsi mě nechal koktat samotného?“

Zasmál se. „Taky se to jednou musíš naučit, chlapečku!“

„Nemám opravdu nejmenší chuť se něčemu učit,“ odsekl jsem.

Šli jsme za ostatními. Seděli už u stolu. Hostinská právě přinesla játra s opečenými bramborami. Předtím už postavila na stůl velkou láhev žitné. Ukázalo se, že když Binding začne řečnit, je jako vodopád. Bylo podivuhodné, co všechno věděl o automobilech. Když slyšel, že Otto jezdí také závodně, byla jeho náklonnost k němu už bezmezná.

Prohlédl jsem si ho důkladněji. Byl to velký muž s huňatým obočím nad rudým obličejem, trochu chvástavý, trochu hřmotný a pravděpodobně dobromyslný jako lidé, kteří mají v životě úspěch. Dovedl jsem si představit, jak se večer před spaním vážně, důstojně a uctivě pozoruje v zrcadle.

Dívka seděla mezi Lenzem a mnou. Svlékla si plášť, pod nímž měla šedý anglický kostým. Kolem krku měla uvázaný bílý šátek, který vypadal jako jezdecká vázanka. Její hnědé hedvábné vlasy se leskly ve světle lampy jako jantar. Ramena měla rovná, ale lehce nachýlená, ruce štíhlé, velmi dlouhé, a spíš poněkud kostnaté než jemné. Její obličej byl úzký a bledý, avšak velké oči propůjčovaly jejímu výrazu téměř vášnivou sílu. Je moc hezká – pomyslel jsem si – ale tím to pro mne haslo.

Lenz naopak hořel nadšením. Proti dřívějšku byl úplně změněný. Jeho žlutá kštice zářila jako chocholka dudka obecného. Sršel ohňostrojem nápadů a s Bindingem ovládali zábavu. Já jen seděl a moc jsem na sebe neupozorňoval; nanejvýš jsem podal jídlo anebo nabídl cigaretu. A připil si s Bindingem. To jsem dělal často.

Lenz se náhle plácl do čela: „Rum! Robby, přines náš rum k narozeninám.“

„K narozeninám? Kdopak tu má narozeniny?“ zeptala se dívka.

„Já,“ přiznal jsem se. „Pronásleduje mě to už celý den.“

„Pronásleduje? Pak si ovšem nejspíš nepřejete, aby se vám blahopřálo?“

„Ale ano, blahopřát je něco jiného.“

„Tak tedy všechno nejlepší!“

Podržel jsem na okamžik její ruku ve své a ucítil teplý, suchý stisk. Potom jsem šel pro rum.

Venku vládla vznešená, tichá noc. Kožená sedadla našeho vozu byla vlhká. Zastavil jsem se a pohlédl k obzoru, kde se na obloze odrážela narudlá zář města. Rád bych se chvíli zdržel, ale slyšel jsem, že na mě Lenz volá.

Binding nesnášel rum. Už po druhé sklence to bylo znát. Vypotácel se do zahrady. Vstal jsem a šel s Lenzem k pultu. Požádal o láhev ginu. „Báječné děvče, co?“ nadhodil.

„Nevím, Gottfriede,“ odvětil jsem lhostejně. „Ani jsem si nevšiml.“

Pozoroval mě chvíli svýma duhově modrýma očima a pak potřásl plápolající kšticí. „Poslyš, chlapečku, proč vlastně žiješ?“

„To bych už dávno sám rád věděl.“

Zasmál se. „To by se ti tak hodilo. Tak snadné to zas člověk přece jen nemá. Ale teď půjdu nejdřív vypátrat, v jakém vztahu je to děvče k tomu tlustýmu automobilovýmu katalogu.“

Odešel za Bindingem do zahrady. Za chvíli se oba vrátili k pultu. Informace byly zřejmě dobré, neboť Gottfried, který pravděpodobně viděl cestu volnou, se s bezmezným nadšením k Bindingovi bouřlivě přimkl. Přinesli si láhev ginu a za hodinu si už tykali. Když byl Lenz v dobré náladě, měl v sobě vždycky něco úchvatného a bylo mu těžké odolat. Ani on sám sobě neodolal. Binding byl v jeho zajetí a brzy vyzpěvovali venku v besídce vojenské písničky. Na dívku přitom tenhle poslední romantik úplně zapomněl.

My tři jsme zůstali v lokále. Náhle bylo velmi ticho. Švarcvaldky tikaly. Hostinská sklidila ze stolu a mateřsky se na nás podívala. U kamen se protahoval hnědý lovecký pes. Několikrát ze spánku zaštěkal, slabě, kvílivě a žalostně. Venku se přehnal kolem oken vítr. Přehlušily ho útržky vojenských písní a mně bylo, jako by se lokál zvedl a unášel nás nocí a léty kolem četných vzpomínek.

Byla to podivuhodná nálada. Čas jako by neexistoval – přestal být proudem, který prýští z temna a v temno se opět navrací – byl mořem, v němž se němě zrcadlí život. Držel jsem v ruce sklenku. Rum se třpytil. Myslel jsem na lístek, který jsem psal dnes ráno v dílně. To jsem byl ještě smutný. Teď už ne. Všechno je vlastně v pohodě – dokud člověk žije. Pohlédl jsem na Köstera. Slyšel jsem, jak hovoří s dívkou. Ale sotva jsem vnímal. Cítil jsem lehký opar začínající opilosti, který zahřívá krev a který jsem miloval, neboť šířil nad neznámem záři. Venku zpívali Lenz a Binding píseň o Argonském lese. Vedle mě hovořila neznámá dívka – mluvila tiše a zvolna temným, vzrušujícím, poněkud drsným hlasem. Vyprázdnil jsem skleničku.

Lenz a Binding se vrátili do místnosti. Na čerstvém vzduchu trochu vystřízlivěli. Zvedli jsme se. Pomohl jsem dívce do pláště. Stála těsně u mne, vláčně se protahujíc v ramenou, hlavu poněkud zakloněnou, na lehce pootevřených rtech úsměv, který nikomu nepatřil. Na okamžik jsem nechal plášť klesnout. Kde jsem měl po celou tu dobu oči? Spal jsem? Náhle jsem pochopil Lenzovo nadšení.

Tázavě se pootočila. Spěšně jsem opět pozvedl plášť a pohlédl na Bindinga, který stál u stolu červený jak třešeň, s lehce skelným pohledem. „Myslíte, že jste schopen řídít?“ zeptal jsem se.

„Snad ano –“

Ještě stále jsem se na ni díval. „Jestli si není dost jistý, může jet někdo z nás.“

Vytáhla pudřenku a otevřela ji. „Však to půjde,“ řekla. „Řídí líp, když se napije.“

„Líp a pravděpodobně neopatrněji.“

Podívala se na mne přes okraj svého malého zrcátka.

„Doufejme, že to dobře dopadne.“ Trochu jsem přeháněl, neboť Binding stál na nohou docela obstojně. Ale chtěl jsem udělat něco, aby jen tak neodešla. „Mohu vám zítra zavolat a zeptat se, jak to dopadlo?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla hned. „Taky jsme k tomu popíjení přispěli, zvlášť já s tím svým narozeninovým rumem,“ pokračoval jsem, „takže odpovědnost je i na nás.“

Zasmála se. „Tak dobře, když chcete. – Západ 2796.“

Venku jsem si číslo hned poznamenal. Dívali jsme se, jak Binding odjel, a potom jsme vypili poslední sklenku. Pak jsme nastartovali Karla. Uháněl lehkou březnovou mlhou, rychle jsme dýchali, město se blížilo, ohnivé a mihotající se v parách, z nichž se pak jako osvětlená pestrá loď vynořil Fredyho bar. Zakotvili jsme s Karlem. Koňak tekl jako zlato, džin zářil jako akvamarín a rum byl sám život. Jako přikovaní jsme seděli na barových židličkách, hudba šuměla, život byl jasný a silný; rozpaloval nás, bezútěšnost nevlídných nájemních pokojů, jež nás očekávaly, a zoufalství bytí byly zapomenuty, barový pult se proměnil ve velitelský můstek života a my jsme bouřlivě vyplouvali do budoucnosti.

/II/

Příští den byla neděle. Spal jsem dlouho a probudil se, až když mi slunce svítilo na postel. Rychle jsem vyskočil a otevřel okno dokořán. Venku byl jasný, svěží den. Postavil jsem na lavici lihový vařič a hledal plechovku s kávou. Moje bytná, paní Zalewská, mi totiž dovolila, abych si vařil v pokoji svoji kávu. Její byla příliš slabá. Zvlášť když člověk večer předtím pil.

Bydlel jsem v penzionu paní Zalewské už dva roky. Okolí se mi líbilo. Pořád se tu něco dělo, neboť odborářský dům, Café International a místnost Armády spásy byly těsně vedle sebe. Před domem byl také ještě starý hřbitov, kde se však už dávno nepohřbívalo. Byly tam stromy jako v parku, a když zavládlo v noci ticho, člověk si připadal jako na venkově. Ale ten klid tu nastával až pozdě večer, protože na prostranství vedle hřbitova stály kolotoče a houpačky.

Pro paní Zalewskou znamenal hřbitov velký přínos. Poukazovala na dobrý vzduch a volný výhled, a proto mohla požadovat vyšší ceny. Její ustálené rčení při námitkách vždycky bylo: Ale vašnosti, uvažte přece – ta poloha!

Oblékal jsem se velice pomalu. Dávalo mi to pocit neděle. Umyl jsem se, poflakoval se chvíli po pokoji, četl noviny, slil kávu, postál u okna a díval se, jak kropí ulici, slyšel jsem zpívat ptáky ve vysokých stromech na hřbitově – zpívali jako malé stříbrné flétny milého pánaboha k tichému, sladkému bzučení melancholických kolovrátků, které zaznívalo od kolotočů – pak jsem si vybíral mezi svými několika košilemi a ponožkami, jako kdybych jich měl dvakrát tolik, a pohvizduje si vyprazdňoval kapsy; drobné mince, nůž, klíč, cigarety – a lístek ze včerejška s jménem dívky a telefonním číslem. Patricie Hollmannová. Zvláštní křestní jméno – Patricie. Položil jsem lístek na stůl. Stalo se to skutečně teprve včera? Jak už to bylo zase pryč – téměř zapomenuté v perleťovém oparu alkoholu. To bylo právě to úžasné při pití – rychle sbližovalo lidi – ale zase naopak oddělovalo večer od jitra, jako by to byly roky.

Zastrčil jsem lístek pod kupu knih. Zavolat? Snad – a možná také ne. Ve dne je vždycky všechno jiné než večer. Byl jsem vlastně docela rád, že mám klid. Bylo dost ruchu v posledních letech. Jen si nic nepřipouštět – říkal Köster. Co si člověk připustí, to si chce udržet. A udržet si nemůže nic –

V té chvíli vypukl ve vedlejším pokoji obvyklý nedělní dopolední randál. Hledal jsem klobouk, který jsem včera večer nechal někde ležet, a chvíli poslouchal. Řádili tam manželé Hassovi. Bydleli tu v malém pokojíku už pět let. Nebyli to zlí lidé. Kdyby měli třípokojový byt s kuchyní pro ženu, a navíc ještě dítě, bylo by jejich manželství pravděpodobně v pořádku. Ale byt stojí peníze a dítě v těchto nejistých poměrech – kdo si je může dovolit? Tak tu žili příliš stísněni, žena podléhala hysterii a muž měl neustále strach, že přijde o své bezvýznamné místečko. To by pak byl konec. Bylo mu pětačtyřicet. Jakmile by ztratil práci, nikdo by ho už nepřijal. To je ta bída – dřív když člověk pomalu klesal ke dnu, vždycky ještě byla možnost se vyšvihnout – ale dnes se za každou výpovědí šklebila propast věčné nezaměstnanosti.

Snažil jsem se potichu zmizet, ale vtom už u mne Hasse zaklepal a vpotácel se dovnitř. Dopadl na židli. „Už to dál nevydržím –“

Byl to vlastně tichý muž, se svislými rameny a malým knírkem. Skromný, svědomitý úředník. Ti to měli ostatně vždycky nejtěžší. Skromnost a svědomitost bývají odměňovány jen v románech. V životě jsou využívány a pak odkopnuty. Hasse zvedl ruce. „Považte, zase dvě výpovědi v podniku. Teď jsem na řadě já, uvidíte, že jo!“ V téhle úzkosti žil od prvního k prvnímu. Nalil jsem mu skleničku ostré. Chvěl se po celém těle. Jednoho dne se sesype, to bylo vidět. Byl už na pokraji konce. „A pořád tyhle výčitky,“ šeptal.

Patrně mu jeho žena vyčetla, jak žijí. Bylo jí dvaačtyřicet, byla poněkud obtloustlá a odkvetlá, ale pochopitelně ještě ne tak opotřebovaná jako její muž. Trpěla panickým strachem, že už si nic neužije.

Nemělo smysl se do toho míchat. „Poslyšte, Hasse,“ řekl jsem, „zůstaňte si tu, jak dlouho chcete. Já musím pryč. Koňak je ve skříni, jestli ho máte radši. Tady je rum. Tady noviny. A dnes odpoledne vytáhněte ženu taky jednou z baráku. Třeba do kina. Stojí to právě tolik jako dvě hodiny v kavárně, a máte z toho víc. Zapomenout – je heslem dneška, a ne dumat!“ Poklepal jsem mu s poněkud špatným svědomím na rameno. Ačkoli – kino je vždycky dobré. Tam může každý o něčem snít.

Vedle byly dveře dokořán. Žena vzlykala, že to bylo slyšet až ven. Šel jsem dál chodbou. Další dveře byly pootevřené. Za nimi někdo naslouchal. Vycházel odtamtud oblak vůně. Bydlela tam Erna Bönigová, osobní sekretářka. Příliš elegantní na svůj plat; ale jednou týdně jí její šéf diktoval až do rána. Příští den mívala vždycky velmi špatnou náladu. Proto chodila každý večer tancovat. Kdyby prý nemohla tančit, nechtěla by už ani žít. Měla dva přátele. Jeden ji miloval a nosil jí květiny. Toho druhého milovala ona a dávala mu peníze.

Vedle ní bydlel rytmistr hrabě Orlov, ruský emigrant, placený tanečník, číšník, filmový statista, gigolo s prošedivělými spánky a skvělý hráč na kytaru. Každý večer se modlil k Panence Marii Kazaňské o místo šéfa recepce v nějakém menším hotelu. Kdykoli byl podnapilý, tiše fňukal. Další dveře. Paní Benderová, ošetřovatelka v útulku pro kojence. Padesátiletá. Muž padl ve válce. Dvě děti jí zemřely v roce 1918 na podvýživu. Měla barevnou kočku. Víc nic.

Vedle – Müller, penzionovaný účetní rada. Jednatel spolku filatelistů. Živoucí sbírka známek, jinak nic. Šťastný člověk.

U posledních dveří jsem zaklepal. „Tak co, chlapče,“ řekl jsem, „ještě pořád nic?“

Georg Block zavrtěl hlavou. Byl to student ve čtvrtém semestru. Aby mohl absolvovat tyhle čtyři semestry, musel dva roky pracovat v dolech. Našetřené peníze byly teď už skoro spotřebované; měl už jen na dva měsíce živobytí. Do dolů zpátky nemohl – dnes bylo už velice mnoho horníků bez práce. Všemožně se snažil sehnat příležitostnou práci. Týden dělal nosiče reklam továrny na margarín; ale továrna zkrachovala. Brzy potom dostal místo jako kamelot, a oddechl si. Ale za tři dny ho za svítání zadrželi dva muži v čepicích se štítky, sebrali mu noviny, roztrhali je a varovali ho, aby se podruhé neukazoval, kde není vítán. Oni sami, že mají dost nezaměstnaných. Příští ráno však šel znovu, třebaže musel roztrhané noviny zaplatit. Srazil ho bicykl. Noviny se rozlétly do bláta. To ho stálo dvě marky. Šel potřetí a vrátil se s roztrhaným oblekem a rozbitým obličejem. Pak to vzdal. Teď seděl celý den v pokoji, zoufalý, a bifloval jako pomatený, jako by to mělo ještě nějaký smysl. Jedl jednou za den. Přitom bylo docela jedno, jestli zbývající semestry dokončí nebo ne – s nějakým místem nemohl ani po zkouškách v nejbližších deseti letech počítat. Podstrčil jsem mu krabičku cigaret. „Vykašli se na to, Georgu. Taky jsem se na to vykašlal. Později můžeš vždycky začít znovu.“

Zavrtěl hlavou. „To jsem poznal v dolech. Když u toho člověk nesedí každý den, vyjde z toho, a já bych to podruhé už nedokázal.“ Bledá tvář s odstávajícíma ušima a krátkozrakýma očima, hubená postava s vpadlou hrudí – zatraceně – „No, měj se dobře, Georgu.“ Rodiče už taky neměl.

Kuchyně. Vycpaná hlava kance. Vzpomínka na zemřelého Zalewského. Telefon. Přítmí. Zápach plynu a žluklého omastku. Dveře do chodby s mnoha vizitkami vedle tlačítka zvonku. Taky moje. Robert Lohkamp, stud. fil., zvoňte dvakrát dlouze. Vizitka byla zažloutlá a špinavá. Stud. fil. Panebože. To je už tak dávno. Sešel jsem po schodech ke Café International.

International byla velká, temná, zakouřená jitrnice s mnoha zadními místnostmi. Vpředu vedle pultu stál klavír. Byl rozladěný, několik strun prasklo a na několika klávesách už chyběla slonovina. Já jsem však tuhle hodnou vysloužilou herku miloval. Sdílela se mnou rok mého života, když jsem tu byl zaměstnaný jako pianista a hrál náladovou hudbu.

V zadních místnostech kavárny se scházeli handlíři s dobytkem. A někdy taky lidé od kolotočů a houpaček. Vpředu sedávaly prostitutky.

Lokál byl prázdný. Jen platfusácký číšník Alois stál za pultem. „Jako obvykle?“ zeptal se.

Přikývl jsem. Přinesl mi sklenku portského s rumem, řezané půl napůl. Posadil jsem se ke stolu a bezmyšlenkovitě civěl před sebe. Špinavě šedý pruh slunce pronikal šikmo oknem. Zachytil se na lahvích vyrovnaných v policích. Cherry brandy zářilo jako rubín.

Alois vyplachoval sklenice. Kočka hostinského seděla na klavíru a předla. Pomalu jsem kouřil cigaretu. Byla tu uspávající atmosféra. To děvče včera mělo podivuhodný hlas. Temný, trochu drsný, skoro chraplavý, ale přesto měkký. „Dej mi sem nějaké časopisy, Aloisi,“ požádal jsem.

Vrzly dveře. Přišla Rosa, hřbitovní štětka, které říkali železná kobyla. Tenhle přídomek měla proto, že byla tak nezdolná. Poručila si šálek čokolády. Ten si tu dopřávala každé nedělní ráno; pak jela do Burgdorfu navštívit své dítě.

„Servus, Roberte.“

„Servus, Roso. Co dělá malá?“

„Chci se za ní podívat. Tady – tohle jí vezu.“

Vybalila z balíčku panenku s červenými tvářemi a zmáčkla jí bříško. „Ma-ma,“ zakňourala panenka. Rosa zářila.

„Báječné,“ řekl jsem.

„Podívej se.“ Zaklonila panenku. Oči se jí s klapnutím zavřely.

„Úžasné, Roso.“

Byla spokojená a zase panenku zabalila. „Ty těmhle věcem rozumíš, Roberte. Bude z tebe dobrý manžel.“

„Ale jdi,“ odpověděl jsem pochybovačně.

Rosa lpěla na svém dítěti. Ještě před čtvrt rokem, déle to nemohlo být, je měla u sebe v pokoji. Šlo to i při jejím povolání, neboť tam byl malý přístěnek. Když večer přišla s kavalírem, nechala ho pod nějakou záminkou chvilku čekat venku, rychle šla napřed, zastrčila dětský kočárek do přístěnku, zavřela dveře a pustila kavalíra dovnitř. Ale v prosinci musela maličká velmi často z teplého pokoje do nevytopeného přístěnku, a tak se stalo, že nastydla a často plakala, zrovna když byl někdo v pokoji. Rosa se s ní musela rozloučit, přestože to pro ni bylo velmi těžké. Dala ji do drahého dětského domova. Tam ji považovali za počestnou vdovu. Jinak by dítě nepřijali.

Rosa se zvedla. „Přijdeš v pátek?“

Přikývl jsem.

Podívala se na mne. „Přece víš, co bude?“

„Ovšem.“

Nevěděl jsem, co bude; ale neměl jsem chuť se ptát. Zvykl jsem si na to už za ten rok, co jsem tu hrál na klavír. Bylo to tak nejpohodlnější. Právě tak jako to, že jsem všem těmhle děvčatům tykal. Jinak to ani nešlo.

„Servus, Roberte.“

„Servus, Roso.“

Ještě chvíli jsem poseděl. Ale už jsem tu nenacházel ten pravý ospalý klid jako jindy, když byl International svým způsobem mým nedělním domovem. Vypil jsem ještě jeden rum, pohladil kočku a odešel.

Přes den jsem se jen tak poflakoval. Nevěděl jsem ani, co bych měl kde dělat, a nikde jsem dlouho nevydržel. Pozdě odpoledne jsem zašel do naší dílny. Byl tam Köster. Pracoval na cadillaku. Koupili jsme ho před časem ojetý za babku. Teď jsme mu dali generálku a Köster mu právě dodával poslední lesk. Byl na akci. Doufali jsme, že na něm vyděláme. Já však pochyboval, že z toho bude kšeft. V tak špatných dobách chtěli všichni jen malé vozy, a ne takový omnibus.

„Zůstane nám na krku, Otto,“ prorokoval jsem.

Ale Köster byl plný důvěry. „Se středními vozy se kšeft nehne, Robby,“ prohlásil. „Kupují se levné, nebo hodně drahé. Vždycky jsou lidi, kteří mají peníze. Anebo tak aspoň chtějí vypadat.“

„Kde je Gottfried?“ zeptal jsem se.

„Na nějaké politické schůzi –“

„Blázen! Co ten tam chce?“

Köster se zasmál. „To ani není on. Asi na něj leze jaro. To pak musí mít vždycky něco novýho.“

„Asi,“ přikývl jsem. „Pojď, trošku ti píchnu.“

Vrtali jsme se v tom až do setmění. „Tak, pro dnešek už dost,“ prohlásil Köster. Umyli jsme se. „Víš, co mám tady?“ zeptal se a poklepal na náprsní tašku.

„Co?“

„Lístky na box dnes večer. Dva. Půjdeš přece, ne?“ Zaváhal jsem.

Udiveně na mne pohlédl. „Boxuje Stilling proti Walkerovi. Bude to moc pěkný zápas.“

„Vezmi Gottfrieda,“ navrhl jsem a připadal si směšný, že nejdu. Ale neměl jsem opravdu chuť, i když jsem nevěděl proč.

„Máš už něco jiného?“ vyzvídal.

„Ne.“

Podíval se na mne.

„Půjdu domů,“ řekl jsem. „Napsat dopisy a tak. To se taky musí.“

„Nejseš nemocnej?“ zeptal se starostlivě.

„Ale kde, ani trochu. Možná na mě leze jaro.“

„No dobrá. Jak chceš.“

Šel jsem pomalu domů. Ale když jsem seděl v pokoji, nevěděl jsem, co začít. Nerozhodně jsem chodil sem a tam. Teď už jsem vůbec nechápal, proč jsem vlastně chtěl domů. Nakonec jsem prošel chodbou, abych navštívil Georga. Přitom jsem narazil na paní Zalewskou. „Podívejme,“ pravila překvapeně, „vy jste tady?“

„Ne, to je můj duch…,“ odsekl jsem poněkud podrážděně.

Zakývala hlavou s šedými kadeřemi. „Vy nejste pryč? To jsou mi divy!“

U Georga jsem se dlouho nezdržel. Za čtvrt hodiny jsem se vrátil. Přemýšlel jsem, jestli se nechci něčeho napít. Ale nechtěl jsem. Sedl jsem si k oknu a díval se ven na ulici. Soumrak se snášel netopýřími křídly na hřbitov. Obloha za odborářským domem byla zelená jako nezralé jablko. Venku už svítily pouliční lampy. Ale ještě nebyla úplná tma – vypadaly, jako by je záblo. Vyhrabal jsem zpod knih lístek s telefonním číslem. Koneckonců – zavolat bych mohl. Vždyť jsem to dokonce napůl slíbil. Pravděpodobně ani nebude to děvče doma.

Šel jsem do předsíně, kde byl telefon, zvedl sluchátko a ohlásil číslo. Zatímco jsem čekal na odpověď, cítil jsem, jak z černého sluchátka stoupá měkká vlna, lehké očekávání. Dívka byla doma. Když její temný, poněkud drsný hlas náhle tajemně zazněl v předsíni paní Zalewské mezi hlavou kance, pachem omastku a řinčením nádobí z kuchyně, slabě a poněkud pomalu, jako by uvažovala o každém slově, zmizela najednou i moje rozmrzelost. Zavěsil jsem, když jsem si domluvil na pozítří schůzku, místo abych se jen poptal, jak se jí vede. Náhle už mi nepřipadalo všechno tak prázdné. Blázne, pomyslel jsem si a potřásl hlavou. Pak jsem znovu zvedl sluchátko a zavolal Köstera. „Máš ještě ty lístky, Otto?“

„Ano.“

„Dobrá. Přece jen s tebou půjdu.“

Po zápase jsme se ještě toulali nočním městem. Ulice byly jasné a prázdné. Firemní štíty zářily. Ve výkladních skříních bezúčelně svítila světla. V jednom výkladě stály nahé voskové figuríny s nalíčenými tvářemi. Vypadaly strašidelně a perverzně. Vedle se třpytily šperky. Pak se objevil obchodní dům, bíle ozářený jako katedrála. Výklady překypovaly pestrým, lesknoucím se hedvábím. Před kinem se choulily bledé, vyhladovělé postavy. Vedle nich zářily výlohy s potravinami. Konzervy tu byly narovnané do cínových věží, křehká výběrová jablka ležela zabalená do vaty, řada sádelnatých hus visela na provaze jako prádlo, hnědé kulaté chleby ležely mezi tvrdými trvanlivými salámy a nakrojené, jemně žluté a růžové lososové šunky a játrové paštiky se vábně leskly.

Posadili jsme se na lavičku nedaleko sadů. Bylo chladno. Nad domy stál měsíc jako kulatá lampa. Bylo už dávno po půlnoci. Nedaleko nás v jízdní dráze rozbili svůj stan dělníci. Opravovali koleje. Měchy syčely a proudy jisker sršely nad vážně sehnutými temnými postavami. Vedle nich vřely a dýmaly kotle s dehtem jako polní kuchyně.

Oddali jsme se svým myšlenkám.

„Komické – taková neděle, Otto, co?“

Köster přikývl.

„Člověk je vlastně docela rád, když už je po ní.“

Köster pokrčil rameny. „Člověk si na ten shon už tak zvykl, že mu je i ta trocha volna na obtíž.“

Vyhrnul jsem si límec. „To by ukazovalo, že na našem životě je vlastně něco nesprávného, ne, Otto?“

Podíval se na mne a usmál se. „Nesprávného toho v něm bylo už víc, Robby.“

„Jistě,“ připustil jsem. „A přece jen…“

Po asfaltu se zeleně rozstříklo ostré světlo autogenu.

Zevnitř osvětlený stan dělníků vypadal jako malý teplý domov.

„Myslíš, že už bude cadillac v úterý hotový?“ zeptal jsem se.

„Snad. Proč?“

„Ach, jen tak –“

Vstali jsme a šli domů. „Jsem dnes trochu vykolejený, Otto,“ přiznal jsem.

„To se občas stává každému. Dobře se vyspi, Robby.“

„Ty taky, Otto.“

V pokoji jsem pak ještě chvíli seděl. Najednou se mi ta moje díra vůbec nelíbila. Lustr byl ohavný, světlo příliš ostré, židle zašlé, linoleum bezútěšně střízlivé, umývadlo, postel a nad ní obraz bitvy u Waterloo – sem vlastně ani není možné přivést slušného člověka, pomyslel jsem si. Ženu už vůbec ne. Nanejvýš tak některou prostitutku z Internationalu.

/III/

V úterý dopoledne jsme seděli na dvoře před naší dílnou a svačili. Cadillac byl hotový. Lenz držel v ruce list papíru a vítězně se na nás díval. Byl naším reklamním šéfem a právě Kösterovi a mně přečetl inzerát, který sestavil pro prodej vozu. Začínal slovy: Dovolená na jižním pobřeží s luxusním vozem a bylo to něco mezi básní a ódou.

Köster a já jsme chvíli mlčeli. Museli jsme se nejdřív vzpamatovat z té záplavy květnaté fantazie. Lenz si myslel, že jsme tak uchvácení. „Má to poezii a švih, co?“ zeptal se pyšně. „Ve století věcnosti je nutné být romantikem, v tom je ten vtip. Protiklady přitahují.“

„Ale ne, když jde o peníze,“ poznamenal jsem.

„Automobily se nekupují, aby se uložily peníze, chlapče,“ řekl Gottfried odmítavě. „Kupují se proto, aby se peníze vydaly; a tady právě začíná ta romantika, aspoň pro obchodníka. Pro většinu lidí tím ale právě končí. Co myslíš ty, Otto?“

„Víš –“ začal Köster opatrně.

„Nač ty dlouhé řeči,“ přerušil jsem je. „To je inzerát na nějaké lázně nebo pleťový krém, ale ne na automobil.“

Lenz otevřel ústa.

„Okamžik,“ pokračoval jsem. „Nás můžeš považovat za zaujaté, Gottfriede. Dám ti tedy návrh: Zeptejme se Juppa. To je hlas lidu.“

Jupp byl náš jediný zaměstnanec, patnáctiletý kluk, který byl u nás něco jako učedník. Obsluhoval benzinovou pumpu, chodil pro svačiny a večer uklízel. Byl malý, pihovatý a měl tak odstávající uši, že jsem takové ještě neviděl. Köster říkal, že kdyby Jupp vypadl z letadla, nic by se mu nestalo. Klidně by s těma ušima doplachtil na zem.

Zavolali jsme mu. Lenz mu přečetl inzerát.

„Zajímal by ses o takový vůz, Juppe?“ chtěl vědět Köster.

„O vůz?“ ušklíbl se Jupp.

Zasmál jsem se. „Ovšemže o vůz,“ zavrčel Gottfried. „Nebo si snad myslíš, že jde o kobylu?“

„Má volnoběh, horem řízené ventily a hydraulické brzdy?“ vyptával se Jupp klidně.

„Pitomče, vždyť je to náš cadillac,“ vyprskl Lenz.

„Nepovídejte!“ vyhrkl Jupp a zazubil se od ucha k uchu.

„Tady to máš, Gottfriede,“ řekl Köster, „to je ta romantika dneška.“

„Koukej mazat zase ke své pumpě, Juppe, ty zatracený synu dvacátého století!“

Lenz zmizel rozmrzele v boudě, aby při uchování všeho svého poetického vzletu přece jen zaměřil inzerát trochu víc technicky.

Za několik minut se ve vratech do dvora náhle objevil vrchní inspektor Barsig. Přivítali jsme ho s velkými poctami. Byl inženýrem a znalcem autopojišťovny Fénix, důležitý muž, který rozhodoval o přidělování autooprav. Vycházeli jsme s ním báječně. Jako inženýr byl sice metr, který nic nepustil, ale jako odborník na motýly byl měkký jako máslo. Měl velikou sbírku a my mu jednou darovali tlustého lišaje, který nám v noci vlétl do dílny. Když jsme mu lišaje odevzdávali, zbledl a jeho tvář nabyla slavnostního výrazu. Byl to smrtihlav, neslýchaná vzácnost, která mu ve sbírce ještě chyběla. Nikdy nám to nezapomněl a od té doby nám opatřoval opravy, jak jen mohl. Za to jsme pro něho chytali kdejakého mola.

„Vermut, pane Barsigu?“ zeptal se Lenz, který se už zase vzpamatoval.

„Žádný alkohol před večerem,“ odpověděl Barsig. „To je moje železná zásada.“

„Zásady je třeba nedodržovat, jinak nedělají člověku radost,“ prohlásil Gottfried a nalil. „Na budoucnost baboček pavích ok a perleťáčků.“

Barsig na okamžik zaváhal. „Když na mě jdete takhle, pak nemůžu odříct,“ a sáhl po skleničce. „Ale potom si taky přiťukneme na malé okáče!“ Rozpačitě se usmál, jako by říkal něco dvojsmyslného o ženě. „Objevil jsem totiž novou odrůdu. Se štětinatými tykadly.“

„A hrome!“ zvolal Lenz. „Všechna čest! Jste tedy průkopník a vaše jméno bude v přírodopisu.“

Všichni jsme vypili ještě jednu skleničku na štětinatá tykadla. Barsig si otřel kníry. „Nesu vám dobrou zprávu. Můžete si odvézt tu fordku. Ředitelství povolilo, abyste provedli opravu vy.“

„Ohromné,“ prohlásil Köster. „Ta se nám zrovna hodí. A jak to vypadá s naším rozpočtem nákladů?“

„Také povoleno.“

„Beze srážky?“

Barsig přivřel jedno oko. „Zprvu panstvo nechtělo. Ale nakonec –“

„Plnou skleničku na pojišťovnu Fénix!“ rozhodl Lenz a znovu nalil.

Barsig vstal a rozloučil se. „Víte,“ řekl na odchodu, „ta žena, která byla v té fordce, nakonec přece jen před několika dny zemřela. Měla jen řezné rány. Asi ztratila moc krve.“

„Kolik jí bylo?“ zeptal se Köster.

„Čtyřiatřicet,“ odpověděl Barsig. „Byla ve čtvrtém měsíci. Pojištěná na dvacet tisíc marek.“

Hned jsme vyjeli, abychom vůz přivezli. Stál u jednoho pekaře. Muž s ním v podnapilém stavu v noci vletěl do zdi. Zraněná byla jen jeho žena, on sám vyvázl bez šrámu.

Zastihli jsme ho v garáži, kde jsme připravovali vůz k odtažení. Chvíli se na nás mlčky díval a stál tam skleslý, s kulatými zády a krátkým krkem, s hlavou trochu nakloněnou vpřed. V obličeji byl nezdravě šedobílý, jako bývají všichni pekaři, a v pološeru vypadal jako velký, smutný moučný červ. Zvolna k nám přistoupil.

„Kdy bude vůz hotov?“ zeptal se.

„Asi tak za tři týdny,“ prohlásil Köster.

Ukázal na střechu. „Ale i se střechou, ano?“

„Proč?“ podivil se Otto. „Ta je úplně netknutá.“

Pekař učinil netrpělivý pohyb. „Ovšem. Ale na novou střechu při tom přece bude. Je to pro vás velká zakázka. Rozumíme si, ne?“

„Ne,“ odvětil Köster.

Rozuměl mu velmi dobře. Muž chtěl do opravy vpašovat zadarmo novou střechu, na kterou se pojištění nevztahovalo. Chvíli jsme se přeli. Muž hrozil, že všechno zruší a dá si udělat rozpočet nákladů ochotnější dílnou. Köster nakonec ustoupil. Neudělal by to, kdybychom nepotřebovali práci.

„No tak, a proč to nešlo hned?“ ušklíbl se pekař. „Přijdu si v příštích dnech vybrat látku. Béžovou, myslím.“

Odjeli jsme. Venku ukázal Lenz na sedadla fordky. Byly na nich velké černé skvrny. „Krev jeho mrtvé ženy. A vyrazil z nás novou střechu. Béžovou. Jemnou barvičku. Všechna čest. Věřím i tomu, že vyinkasoval pojistku za dva mrtvé. Jeho žena byla přece těhotná.“

Köster pokrčil rameny. „Asi si říká, že jedno s druhým nemá nic společného.“

„Možná,“ připustil Lenz. „Prý existují lidé, pro které je něco takového přímo útěchou v neštěstí. Nás to stojí rovných padesát marek z našeho výdělku.“

Odpoledne jsem šel pod jakousi záminkou domů. Měl jsem na pátou smluvenou schůzku s Patricií Hollmannovou, ale v dílně jsem o tom pomlčel. Ne že bych to chtěl tajit, ale najednou mi to připadalo skoro nepravděpodobné.

Navrhla mi, abychom se sešli v jedné kavárně. Neznal jsem ji; věděl jsem jen, že je to malý, elegantní lokál. Šel jsem tam nic netuše. Ale trhl jsem sebou leknutím, jakmile jsem vstoupil. Místnost byla přeplněná tlachajícími ženami. Octl jsem se v typické dámské cukrárně.

S námahou se mi podařilo obsadit stůl, který se právě uvolnil. Stísněně jsem se rozhlédl. Kromě mne tu byli ještě dva muži, a ti se mi nelíbili.

„Kávu, čaj, čokoládu?“ zeptal se číšník a ubrouskem mi smetl ze stolu spoustu drobků z pečiva na oblek.

„Velký koňak,“ objednal jsem.

Přinesl jej. Ale zároveň přivedl celý dámský kroužek hledající místo, v čele s atletkou zralejšího věku v širokém klobouku. „Čtyři místa, prosím,“ ukázal na můj stůl.

„Moment,“ zarazil jsem ho, „ten stůl není volný. Čekám někoho.“

„To nejde, pane,“ zavrtěl hlavou číšník. „V tuhle dobu nemůžou být žádná místa rezervována.“

Podíval jsem se na něho. Pak jsem pohlédl na atletku, která stála těsně u stolu a svírala opěradlo židle. Viděl jsem její tvář a vzdal se jakéhokoliv odporu. Ani děly by nikdo nezviklal tuto osobu v jejím rozhodnutí dobýt tenhle stůl.

„Můžete mi aspoň přinést ještě jeden koňak?“ zavrčel jsem na číšníka.

„K službám, pane. Zase velký?“

„Ano.“

„Prosím,“ uklonil se. „Je to přece stůl pro šest osob, pane,“ dodal omluvně.

„V pořádku. Jen přineste ten koňak.“

Zdálo se, že atletka je navíc členkou klubu abstinentů. Zírala na můj koňak, jako by to byla shnilá ryba. Abych ji pozlobil, objednal jsem si ještě jeden a zíral na ni také. Celé to počínání mi náhle připadalo směšné. Co tu vlastně dělám? A co chci od té dívky? Vždyť ani nevím, zda ji v tomhle zmatku a žvanění vůbec poznám. Zlostně jsem do sebe obrátil koňak.

„Salute!“ řekl někdo za mnou.

Vyskočil jsem. Stála tu a smála se. „Vidím, že neztrácíte čas.“ Postavil jsem sklenku, kterou jsem stále ještě držel v ruce. Byl jsem náhle celý zmatený. Dívka vypadala úplně jinak, než jak jsem ji měl v paměti. Mezi těmi cukroví pojídajícími obtloustlými ženskými vypadala jako štíhlá mladá amazonka, chladná, zářící, sebejistá a nepřístupná. Z toho asi nic nebude, pomyslel jsem si, a zeptal se: „Jak jste se sem dostala? Celou dobu jsem hlídal dveře!“

Ukázala napravo. „Tamhle naproti je ještě jeden vchod. Ale opozdila jsem se. Čekáte už dlouho?“

„Vůbec ne. Nanejvýš tak dvě tři minuty. Také jsem přišel teprve před chvílí.“

Kávový kroužek u stolu ztichl. V zádech jsem cítil zkoumavé pohledy čtyř solidních matek.

„Zůstaneme tady?“ zeptal jsem se.

Dívka přelétla rychlým pohledem stůl. Ústa jí zacukala. Pobaveně na mne pohlédla. „Obávám se, že kavárny jsou všude stejné.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Když jsou prázdné, jsou lepší. Tohle je ďábelský lokál, ve kterém člověk dostává komplexy méněcennosti. Co kdybychom zašli někam do baru.“

„Do baru? Copak existují nějaké bary, kde mají ve dne otevřeno?“

„Vím o jednom. Je tam ticho a klid. Jestli chcete –“

„Někdy ano –“

Vzhlédl jsem. Nedovedl jsem v tom okamžiku zjistit, jak to myslela. Neměl jsem nic proti ironii, nebyla-li namířena proti mně, ale měl jsem špatné svědomí.

„Pojďme tedy,“ řekla.

Kývl jsem na číšníka.

„Tři velké koňaky,“ zamručel nešťastník hlasem, jako by se chtěl dorozumět s nebožtíkem. „Tři marky třicet.“

Dívka se otočila. „Tři koňaky za tři minuty? Docela pěkné tempo.“

„Jsou v tom ještě dva ze včerejška.“

„To je ale lhář!“ zasyčela za mnou atletka u stolu. Už příliš dlouho mlčela.

Otočil jsem se a uklonil. „Šťastné a veselé Vánoce, dámy!“ Rychle jsem zmizel.

„Pohádali jste se?“ zeptala se mne venku.

„Nic zvláštního. Jenom nepříznivě působím na ženy v domácnosti v zajištěných poměrech.“

„Já taky,“ odvětila.

Podíval jsem se na ni. Připadala mi jako z jiného světa. Vůbec jsem si nedovedl představit, čím je a jak žije.

V baru jsem měl jistější půdu pod nohama. Když jsme vstoupili, barman Fred stál za pultem a leštil velké baňaté sklenice na koňak. Pozdravil mě, jako by mě viděl poprvé a jako by mě před dvěma dny nemusel vést domů. Měl dobrou školu a obrovské zkušenosti.

Bylo tu prázdno, až na jeden stůl. Tam seděl jako obvykle Valentin Hauser. Znal jsem ho ještě z války, byli jsme spolu v téže rotě. Přinesl mi jednou přes uzavírací palbu dopis ze zázemí až do zákopů, protože myslel, že je od mé matky. Věděl, že na něj čekám, poněvadž matka byla po operaci. Ale mýlil se – byla to jen reklama na čepice z náhražkové látky z kopřiv. Na zpáteční cestě to dostal do nohy.

Nějaký čas po válce připadlo Valentinovi jakési dědictví. Od té doby je propíjel. Tvrdil, že musí oslavovat, že vyšel z války živ. Bylo mu jedno, že tomu byla už pěkná řádka let. Prohlašoval, že se to ani nedá dost oslavit. Byl z lidí, kteří mají příšernou paměť na válku. My ostatní jsme hodně zapomněli, on si však vzpomínal na každý den a každou hodinu.

Viděl jsem, že už toho hodně vypil; seděl v koutě úplně opilý a duchem nepřítomný. Pozvedl jsem ruku. „Buď zdráv, Valentine.“

Vzhlédl a přikývl. „Nazdar, Robby!“

Posadili jsme se do kouta. Přišel barman. „Co budete pít?“ zeptal jsem se dívky.

„Snad martini,“ odvětila. „Suché martini.“

„Na to je Fred odborník.“

Fred se zdrženlivě pousmál. „Mně jako obvykle,“ řekl jsem.

V baru bylo chladno a šero. Páchlo to tam rozlitým ginem a koňakem. Byla to kořenná vůně, jako po jalovcové a chlebu. Ze stropu visel vyřezávaný dřevěný model plachetnice. Stěna za pultem byla pobitá mědí. Tlumené světlo lustru na ni vrhalo červené odlesky, jako by se tam zrcadlil podzimní oheň. Z malých tepaných železných nástěnných lampiček svítily jen dvě – jedna u Valentina a jedna u nás. Měly pergamenová stínítka ze starých map; jako by to byly úzké osvětlené výřezy ze světa.

Byl jsem poněkud rozpačitý a nevěděl, jak bych měl začít rozhovor. Dívku jsem vůbec neznal, a čím déle jsem se na ni díval, tím mi připadala víc cizí. Bylo to už tak dávno, co jsem takhle s někým seděl; vyšel jsem ze cviku. Byl jsem spíše zvyklý jednat s muži. Předtím v kavárně to bylo příliš hlučné – a nyní, tady, se mi to zdálo zase příliš tiché. Každé slovo nabývalo v tichu místnosti takové váhy, že bylo těžké hovořit bez jistého ostychu. Skoro jsem si přál vrátit se zase do té kavárny.

Fred přinesl sklenky. Napili jsme se. Rum byl silný a řízný. Chutnal po slunci. Bylo to něco, čeho se člověk mohl držet. Vypil jsem sklenici a hned ji zase podal Fredovi.

„Líbí se vám tu?“ optal jsem se.

Dívka přikývla.

„Líp než naproti v cukrárně?“

„Nenávidím cukrárny,“ odvětila.

„Proč jsme se tam tedy scházeli?“ zeptal jsem se trochu udiveně.

„Nevím.“ Sundala si čapku. „Nic jiného mě předtím nenapadlo.“

„Tím líp, že se vám líbí tady. My jsme tu často. Večer se nám tahle díra stává skoro domovem.“

Zasmála se. „Není to ale vlastně smutné?“

„Ani ne. Jen přiměřené poměrům.“

Fred mi přinesl druhou sklenku. Položil k ní zelené havana. „Od pana Hausera.“

Valentin mi pokývl ze svého kouta a pozvedl skleničku. „31. července 17, Robby,“ řekl těžce.

Přikývl jsem a rovněž pozvedl sklenku.

Pořád musel někomu připíjet; často jsem ho večer přistihl, jak ve venkovské špeluňce připíjí měsíci nebo šeříkovému keři. Nato si vzpomněl na některý den ze zákopů, kdy nám bylo obzvlášť zle, a byl vděčný za to, že tu ještě je a může tu takhle sedět.

„Je to můj přítel,“ vysvětlil jsem dívce. „Kamarád z války. Jediný člověk, co znám, který si z velkého neštěstí udělal malé štěstí. Neví už, co se životem, a proto se prostě raduje, že ještě žije.“

Zamyšleně na mne pohlédla. Pruh světla jí dopadl šikmo na čelo a rty. „To dovedu dobře pochopit,“ poznamenala.

Vzhlédl jsem. „Ale to byste neměla. Na to jste moc mladá.“

Usmála se. Byl to lehký, chvějivý úsměv, jen v očích. Obličej se při něm skoro nezměnil; byl jen jasnější, projasněný zvnitřku. „Moc mladá,“ opakovala, „to se tak říká. Myslím, že člověk není nikdy moc mladý. Naopak je příliš starý.“

Chvíli jsem mlčel. „Proti tomu se toho dá hodně namítnout,“ podotkl jsem a pokynul Fredovi, aby mi přinesl ještě něco k pití. Dívka byla tak jistá a samozřejmá; připadal jsem si proti ní jako pařez. Rád bych vedl lehký hravý rozhovor, takový správný rozhovor, který člověka obvykle napadá až později, když už je zase sám. Lenz to dovedl, ale já jsem na to byl vždycky neobratný a těžkopádný. Gottfried o mně ne neprávem tvrdil, že jako společník jsem asi tak na úrovni poštovního oficiála.

Fred byl naštěstí rozumný. Přinesl mi místo malého náprstku hned pořádnou sklenici na víno a plnou. Nemusel aspoň běhat sem a tam, a taky nebylo tak vidět, kolik jsem toho vypil. Musel jsem pít, jinak bych se té zatracené těžkopádnosti nezbavil.

„Nemáte chuť na ještě jedno martini?“ zeptal jsem se dívky.

„A co vy to vlastně pijete?“

„Tohle je rum.“

Hleděla na mou sklenici. „Ten jste pil i minule.“

„Ano, rum piju nejčastěji.“

Zavrtěla hlavou. „Nedovedu si představit, že to chutná.“

„Jestli to chutná, to už vůbec nevím.“

Pohlédla na mne. „Proč to tedy pijete?“

„Rum,“ začal jsem, rád, že jsem našel něco, o čem mohu mluvit, „rum nemá s chutnáním moc společného. Není to ani tak nápoj jako spíš přítel. Přítel, který všechno ulehčuje. Mění svět. A proto člověk pije – “ Odstrčil jsem sklenici. „Ale nechcete, abych vám objednal ještě jedno martini?“

„Raději jeden rum,“ řekla. „Mohu to taky jednou zkusit.“

„Dobrá. Ale ne tenhle. Ten je na začátek moc silný. Přines jeden baccardi-koktejl!“ zavolal jsem na Freda.

Fred donesl sklenky. Položil k nim misku se slanými mandlemi a praženými kávovými zrnky. „Nech tu hned taky mou láhev,“ dodal jsem.

Poznenáhlu dostávalo všechno švih a lesk. Nejistota zmizela, slova přicházela sama, a už jsem si ani nedával tolik pozor na to, co říkám. Pil jsem dál a cítil, jak se blíží velká měkká vlna, jak se mne zmocňuje, jak se prázdná hodina soumraku naplňuje obrazy a nehlučný proud snů se opět strašidelně vynořuje nad lhostejnými, šedivými oblastmi existence. Stěny baru se vzdalovaly a náhle už tu nebyl bar – byl to kout světa, zákoutí pro útočiště, setmělý úkryt, kolem něhož zuřila věčná bitva chaosu a v němž jsme se skrytí choulili, zavátí k sobě pološerem času. Dívka seděla schoulená na židli, cizí a tajuplná, jako by sem byla zahnána z druhého břehu života.

„Nemáte oči? Šašku jeden počmáranej!“ zařval tlusťoch.