Zbytečná záhada
smrt Jana Masaryka

ZBYTEČNÁ ZÁHADA – SMRT JANA MASARYKA

Copyright © Jaroslav V. Mareš, 2025

Cover photo © ČTK / Rublič Jiří, 2025

Photos © Národní archiv Praha, ČTK, ČTK / Rublič Jiří, ČTK / ullstein bild, ČTK / Švorčík Věněk, ČTK / Rovenský Dušan, Archiv bezpečnostních složek, Archiv hl. m. Prahy, Wikimedia Commons, archiv autora, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1212-8

Badatelský Mount Everest

Všimnul jsem si dodatečně, že jsem napsal i troufalé knihy. Jednou z mých dosud největších troufalostí byl pokus o vyřešení záhady štěchovického pokladu. Původně jsem si na objasnění něčeho tak komplikovaného nevěřil. Ale začal jsem se probírat jednotlivými tvrzeními a hledat, odkud se vzala, zda je možné nechat je stranou jako ničím nepodložené povídání, či zda je možné k nim přistupovat jako k věrohodným. Příjemně mě překvapilo, že po odstranění nánosů nejrůznějších výmyslů zůstalo něco málo smysluplného, na čem bylo možné vystavět uvěřitelný příběh, který nenutí jeho aktéry jednat nelogicky a neobsahuje vyvratitelné hlouposti.

Jestliže byl štěchovický poklad první badatelskou horou, na kterou jsem se vydal, je násilné úmrtí Jana Masaryka Mount Everestem. Není v naší historii snad tajemnějšího, zamotanějšího a diskutovanějšího případu. Není to jen tím, že na jednu stranu nevíme některé podstatné skutečnosti. Problém je i přesně opačný: K některým věcem máme naprosto protichůdné výpovědi. Abych se při tom pokusu o zdolání Everestu nezřítil hned z prvního skaliska, stanovil jsem si následující:

1) Máte sklep? A mohla bych ho vidět?

Ukázaná platí. Nebo spíše dokázaná platí. Jestliže někdo tvrdí, že něco viděl, považujme jeho tvrzení jako uvěřitelné v případě, že existuje ještě něco, co jej potvrzuje. Hledáme doložitelné informace, nikoli pouhá tvrzení.

2) Einmal ist keinmal

Doplnění k zásadě číslo 1. Jedno svědectví je málo. Abychom mohli brát něco za prokázané, potřebujeme ještě druhé, nevycházející z toho prvního. Platí to především pro údajná Masarykova vyjádření z posledních dnů jeho života. Takže pokud někdo tvrdí, že mu Masaryk něco řekl, mějme to za doložené v případě, že to slyšel ještě někdo třetí.

3) Všem stejně a neodsuzovat šmahem

Malá korekce přísnosti předcházejících dvou. Pokud někdo v nějakém bodě neměl pravdu nebo něco zamlčel, nelze označit výpověď jako nevěrohodnou úplně celou. Ptejme se, proč ten bod nesedí. Ptejme se zároveň, zda nemohou ostatní body sedět. I darebný estébák mohl vypovídat po pravdě, pokud vypovídal do interních protokolů „pro blaho strany“. I ctihodný muž mohl něco vynechat či si přimyslet, aby třeba nepoškodil něčí památku, odkaz, aby podpořil svou variantu, pro kterou má jiné doklady.

4) Pozdě bycha honit

Hodnota svědectví se hodně proměňuje časem uplynuvším od události k jeho podání. Jsou věci, které si nelze pamatovat. Ohledně smrti Jana Masaryka je mnoho případů, kdy svědkové vypovídali opakovaně, a to i s velkým odstupem času. Pokud se v takových výpovědích najdou rozpory, tak není-li jiný závažný důvod, věrohodnější je ta první.Abych to uvedl na jasném příkladu. V kolik hodin jste dnes vstávali? Já v šest ráno, protože jsem chtěl vyzkoušet časosběrný záznam na kameře, kterou budu v budově ministerstva zahraničí instalovat zítra večer. Kde jste byli, když jste se dozvěděli o teroristickém útoku na „dvojčata“ 11. září 2001? Já vím naprosto přesně, že ten den jsem se byl zapsat k magisterskému studiu žurnalistiky na FSV UK a poté jsem přejel do České televize, kde jsem měl odpolední službu ve zpravodajské směně. A v kolik hodin přesně jste se o útoku dozvěděli? Já vím jen, že to bylo někdy odpoledne. A troufám si tvrdit, že takto to má 99 procent z nás. Paměť uchová jen to, co je pro ni důležité. Budu za dvacet let s jistotou vědět, v kolik jsem dnes vstával? Do toho vstupuje ještě jedna ošidnost lidské paměti: Odborníci na paměť už přišli na to, že když si vybavujeme nějakou událost, nevybavujeme si prožitek samotný, ale to, jak jsme si ho vybavili minule. A tak se stává, že si to jednou člověk vybavuje nahlas, někdo druhý mu k tomu něco řekne, co ono vybavení si nějak doplní, a člověk to potom podvědomě zahrne do své vzpomínky. Vyprávět by o tom mohli kriminalisté po úniku nějaké informace do médií – vždy se najdou lidé, kteří potom přijdou se „svým svědectvím“, které mají z televize, a vůbec si to neuvědomují.

5) Více svědků z druhé ruky potvrzuje svědka prvního, ne už jeho pravdivost

Když už se stane, že více lidí slyšelo někoho něco říci, znamená to, že to řekl. Ale ještě to neznamená, že to, co řekl, byla pravda. Na jednu stranu se to zdá triviální, ale ve skutečnosti to podvědomě svádí automaticky danému výroku věřit.

6) Důvod není záměr

Vše, co se děje, má svou příčinu. Ale příčina není nutně úmysl. Jestliže něco vyšetřovací orgány zanedbaly, mohl, ale nemusel to být záměr. Mohlo jít o obyčejné opomenutí či lajdáckou práci. Jestliže se nějaký dokument ztratil, nemusel ho někdo záměrně ukrást. Opravdu se mohl ztratit.

7) Největším nepřítelem badatele je vlastní hypotéza

Abych se vrátil k těm Štěchovicím – při hledání energetického propojení horečnatě budované přečerpávací elektrárny s výzkumným ústavem SS v Příbrami jsem přehlédl jasnou větu o tom, že většina vyrobené elektřiny bude směřována jinam. Četl jsem tu větu. Ale neviděl ji. Největším nepřítelem badatele je jeho vlastní hypotéza. Snad se mi to tentokrát nestalo. Sám jsem byl na počátku studia případu přesvědčen o tom, že Jan Masaryk byl zavražděn. Snad mi proto nebude vytýkáno, že jsem si do spisu jen šel potvrdit svou teorii a zaslepeně jsem odmítal cokoli, co svědčilo proti mé domněnce. Má původní hypotéza totiž byla rozmetána v prach. Tak moc, až mě to zaskočilo.

Pojďme tedy spolu luštit záhadu. Nejprve si projdeme celý „příběh smrti“ Jana Masaryka, potom se zastavíme u jednotlivých hypotéz a pokusíme se „rozšťourat“ jejich věrohodnost.

V Řevnicích, 10. března 2025

Část I. 

Příběh smrti
Jana Masaryka

Zemřel člověk

Toho rána je zamračeno, nevlídno. Jsou přesně dva týdny poté, co prezidentu Edvardu Benešovi opět selhalo odhodlání a vydal demokratickou republiku v plen nepřátelům. „Obrozená“ vláda Klementa Gottwalda se ten den po poledni má představit Národnímu shromáždění. V Černínském paláci právě dva topiči zatopili pod kotli a podle pokynu se chystají jít sejmout vlajku ze střechy paláce. Prvním dokumentem, který zachycuje dění onoho rána, je interní zpráva příslušné stanice SNB.

Zpráva pro oblastní úřadovnu Stb:

Dne 10. března 1948 o 6.35 hod. bylo telefonicky sděleno hlídkou SNB v Černínském paláci v Praze IV., vrstržm. Jindráčkem Emanuelem, na stanici SNB 11, v Praze IV., Hradčany, že krátce předtím, asi o 6.25 hod., byl topičem v Černínském paláci Pomezným Janem (…) a topičem Janem Merxbauerem (…) nalezen pod okny ve dvoře paláce ministr zahraničí Dr. Jan Masaryk, který byl jen v nočním prádle /:pyjama:/ a nejevil žádné známky života.

Vrstržm. Jindráček hlásil případ po ověření zprávy na zdejší stanici a druhá hlídka SNB, nacházející se v Černínském paláci, prap. Klapka, přivolal záchrannou stanici, jejíž auto se dostavilo na místo v několika minutách. Přítomný lékař záchranné stanice Mudr. Hora zjistil, že min. zahraničí Dr. Jan Masaryk jest mrtev. Smrt byla konstatována rovněž městským okr. lékařem Mudr. Hoke z Prahy IV.

O případu byla ihned vyrozuměna krim. úřadovna min. vnitra /:stálá služba:/ a MV-SNB, důstojník stálé služby, poručík Suchý, oblast. úřadovna Stb a prezidium ÚNV hlav. m. Prahy-ŘNB.

O 7.10 hod. přijeli na místo org. oblast. úř. StB, pod vedením Dr. Hory, a úředníci krim. úřadovny, pod vedením vrch. rady Dr. Borkovce, kteří zahájili vyšetřování případu.

První zpráva zachycující dění osudového rána. Zdroj: NA ČR.

Krátce potom přijeli na místo p. min. vnitra Nosek, kancléř Dr. Smutný, stát. tajemník Dr. Clementis, šéf protokolu Dr. Skalický a vyslanec Dr. Jína.

Předběžným vyšetřováním bylo zjištěno, že ministr Dr. Masaryk vyskočil z okna své ložnice, která se nachází ve II. poschodí předního traktu, do dvora Černínského paláce, kde dopadl na nohy, ve vzdálenosti asi 2.50 m od zdiva.

O 8.05 hod. bylo tělo p. ministra Dr. Masaryka přeneseno do jeho bytu ve II. poschodí.

O tom, co všechno se té noci odehrálo, bude panovat mnoho dohadů, spekulací a divokých teorií. Dejme však slovo nejdůležitějším svědkům, ještě dokud mají událost v čerstvé paměti. Po příjezdu na místo jsou oba topiči i příslušníci SNB převezeni k výslechu do Bartolomějské, zatímco ostatní vypovídají přímo v Černínském paláci. Jako první vypovídá Jan Merxbauer.

Výpověď svědka:

Dnešního dne jsem nastoupil tuto službu o 5. hod. ranní spolu se svým švagrem Janem Pomezným. Nejprve jsme zatopili do kotlů ústředního topení, a jelikož v kotelně byla dána správcem budovy vývěska s upozorněním, že nejpozději do 8. hod. ranní má býti sňat prapor z budovy ministerstva zahraničí, odešli jsme společně se švagrem krátce po šesté hodině z kotelny, prošli chodbou kolem třetího odboru, poté kratší chodbou do hlavní chodby ministerstva zahraničí. Touto chodbou jsme spěšně prošli, aniž bychom se podívali skleněnými stěnami oblouků, které vedou do prvního a druhého nádvoří. Podotýkám, že ani mimoděk jsem nepostřehl nic v nádvoří druhém. V té době bylo již docela dobře vidět, nehledě k tomu, že i toto druhé nádvoří je zcela jasné. Mám dojem, že i švagr stejně jako já ničeho na této cestě nezahlédl. Výtahem jsme vyjeli do posledního poschodí a zvonili u komorníka Příhody, neboť jsme potřebovali klíč od půdy. Přišla nám otevřít jeho manželka, která přišla ještě v županu. Když jsme pak vlajku sňali, šli jsme zpět do kotelny. Když jsme se vraceli stejnou cestou zpět, upozornil mě náhle švagr slovy: „Honzo, támhle někdo leží,“ na postavu ležící na dlažbě druhého nádvoří. Po jeho upozornění jsem se podíval skleněným obloukem do druhého nádvoří a uviděl jsem, že asi pět metrů od skleněné stěny leží lidské tělo. Hned na první pohled jsem viděl, že tam leží muž, avšak tělo zakrývalo hlavu, takže jsem v prvním okamžiku nepoznal, kdo to je. Aniž bych uvažoval o dalším, jelikož mi bylo zřejmé, že již mé první pomoci nepotřebuje, společně se švagrem jsem okamžitě běžel do vrátnice, kde hlídka SNB má službu. Tam byl právě přítomen praporčík SNB Josef Klapka a vrátný Líman. Švagr jim sdělil, že na nádvoří někdo leží mrtvý, aby okamžitě zavolali záchranku. Zatímco přítomný praporčík telefonicky volal záchrannou stanici, na výzvu mého švagra jsem běžel pro pokrývky, které jsou na třetím odboru. Přesně na čas si nevzpomínám, avšak mohlo být asi v půl sedmé, když jsme poprvé spatřili mrtvolu ministra Masaryka. Vzal jsem deky a současně zavolal vrchního strážmistra Emanuela Jindráčka, který měl službu ve druhé vrátnici. Ten šel okamžitě se mnou, otevřeli jsme společně dveře do druhého nádvoří, a když jsem přistoupil blíže, poznal jsem, že mrtvý jest ministr Masaryk, kterého dobře znám. Jsem přesvědčen, že společně s jmenovaným vrchním strážmistrem jsme byli první, kteří jsme se dostavili k mrtvému ministru Masarykovi, neboť celé okolí je hlídáno tak, že tam nemá nikdo jiný přístup, zvláště v ranních hodinách. Ministr Masaryk byl oblečen v proužkové pyžamo.

Udělejme si malý pořádek v přítomných. Zepředu Černínského paláce jsou tři vchody. Uprostřed je vchod hlavní, používaný pouze při slavnostních příležitostech. Nalevo je vrátnice č. 1, na které se té noci střídají Jaroslav Filipovský a Josef Klapka. Ve druhé vrátnici, napravo při pohledu z náměstí, slouží té noci Václav Staněk a Emanuel Jindráček. Topiči, když nalezli tělo na druhém nádvoří, běželi do první vrátnice. Za pozornost stojí, že Jan Merxbauer běží pro pokrývky ještě předtím, než se kdo k tělu dostavil. Druhý ze dvojice topičů, Jan Pomezný, vypovídá podobně.

Výpověď svědka:

Když jsem dnešního dne ráno zatopil v kotelnách min. zahraničí, šel jsem společně se svým švagrem Janem Merxbauerem sejmouti prapor z budovy min. zahraničí, jak nám bylo nařízeno správou budov. Když jsem šel poprvé chodbou, která svými dvěma skleněnými oblouky vede do I. a II. nádvoří, nevšiml jsem si ani já, ani švagr ničeho, ačkoli již bylo světlo a dobře vidět, neboť jsme pospíchali sejmouti prapor. U manželky komorníka Příhodové jsme si vyzvedli klíč od půdy a po sejmutí vlajky jsme se vraceli do kotelny. Když jsem šel chodbou zpět, pohlédl jsem skleněným obloukem do II. nádvoří a spatřil jsem, jak na dlažbě leží nějaký muž v pyžamu. Přistoupil jsem blíže ke sklu a pečlivěji ležící postavu jsem si prohlédl. Předtím jsem ještě upozornil švagra na tuto okolnost, takže on šel současně se mnou ke sklu. Poznal jsem hned, že tam leží min. Masaryk, neboť hlava byla poněkud nakloněna do směru, kterým jsem se já díval. Okamžitě jsem upozornil švagra na to, že je to pan ministr Masaryk, který již ležel úplně bezvládně a nejevil známky života. Ani jsme neotevřeli dveře vedoucí do nádvoří a okamžitě jsme pospíchali oba do vrátnice, kde jsem přítomnému prap. SNB a vrátnému Límanovi sdělil, že tam ve II. nádvoří leží pan ministr, aby zařídil další. Prap. okamžitě telefonicky volal pro záchrannou stanici. Hned nato jsem vyzval švagra, aby došel pro pokrývky a tělo přikryl. Sám jsem se pak zdržoval na vrátnici, neboť jak prap. SNB, tak vrátný okamžitě odešli. Když se pak vrátil švagr, pokračovali jsme ve své práci. Co se dále dělo ve II. nádvoří, to mi známo není. Podotýkám, že v tuto dobu ještě veškeré služebnictvo spí, resp. se zdržuje ve svých bytech, takže je dosti pravděpodobné, že jsme byli první, kteří tuto věc objevili. Podle roztříštěných kotníků a polohy těla jsem usoudil, že min. Masaryk vyskočil z okna. Nemohu posoudit, jak dlouho tam tělo leželo. Uvádím, že bylo právě 1/2 7. hod., když jsem ve vrátnici sděloval tuto událost, neboť jsem se podíval na nástěnné hodiny, které tam visely.

Výpovědi obou topičů se shodují a není důvod mít o nich pochyby. Jediný rozdíl mezi nimi je, že zatímco Merxbauer tvrdí, že ministra nejprve nepoznal, Pomeznému byla totožnost oběti jasná od počátku. Jde však spíše o detail. Tvrzení vrátných se shodují i s výpovědí Josefa Klapky, který právě stál na vrátnici č. 1.

Výpověď svědka:

Měl jsem službu ve hlavním vchodu, resp. v první vrátnici Černínského paláce. Vždy po třech hodinách, počínaje 16. hod. odpolední dne 9. 2. Během celé služby nezpozoroval jsem nic mimořádného, zejména žádná cizí osoba nevstoupila do budovy ani z ní nevyšla. Během služby od 4. hod. ranní, asi 6.25, sdělil mi vrátný Líman, že pan ministr Masaryk skočil z okna, abych zavolal záchrannou stanici. Zavolal jsem záchrannou stanici, a když se mi ozval Dr. Hora, lékař, řekl jsem mu, aby ihned přijel do Černínského paláce. Na jeho dotaz, co se stalo, jsem mu řekl, že se to dozví na místě, aby okamžitě přijeli. Než záchranná stanice přijela, šel jsem se podívat na pana ministra, vzal jsem ho za pravou ruku a pozoroval jsem, že je již úplně studená, v obličeji byl bledý a z pravé strany vnitřně zakrvácený. Krev, která byla na dlažbě, byla již značně vybledlá. Pan ministr byl v pyžamu a na první pohled jsem viděl, že má rozdrceny obě patní kosti, z nichž kousky ležely opodál. Asi po pěti minutách, co jsem volal, přijela záchranná stanice a Dr. Hora (lékař záchranné služby, nikoli jmenovec, příslušník StB, pozn. aut.), který pana ministra prohlédl na místě, prohlásil, že je mrtev. Na dotaz, kdy se to stalo, řekl jsem podle svých tehdejších informací, asi pět minut před půl sedmou. Nato mi Dr. Hora sdělil, že to bude jistě dříve.

Příslušníci SNB se na vrátnicích střídají po třech hodinách. Na první vrátnici byl v tu chvíli i vrátný Václav Líman. Vrátný je přítomen pouze přes den a vydává klíče od místností. Podle Klapkova líčení topiči oznámili tragickou zprávu nejprve Límanovi. Jak vypovídal on?

Výpověď svědka:

Jsem zaměstnán jako vrátný v budově Černínského paláce od roku 1945. Ve vrátnici jsou uschovány veškeré klíče a tuto místnost já pak sám uzavřu a klíč mám u sebe. Službu další ve vrátnici koná potom stráž, která sama nemá ke klíčům přístup. Dnešního dne ráno jsem asi 10 minut před 1/2 6-tou vydával klíč od výtahu, který se používá jako přístup k bytu pana ministra topičům, kteří měli sejmout vlajku. Klíč nalezl jsem ráno tam, kde byl večer zanechán, na svém místě bez poruchy. Asi po 15 minutách vraceli se topiči s vlajkou a pojednou jsem viděl, jak se zastavili, dívali se do nádvoří a utíkali ven, přičemž volali, že je to pan ministr. Ověřil jsem si, že je to skutečně pan ministr, který ležel na dvoře beze známek života, a vyrozuměl jsem okamžitě pana vysl. Skalického, pana státního tajemníka a pana velvysl. Heidricha. Pan státní tajemník mi dal příkaz, abych to hlásil ministerstvu vnitra. Jiného nemám, co bych připojil, nepozoroval jsem nic podezřelého, co by se bylo toho dne, resp. předcházející noci událo.

Informace, že strážní SNB nemají v noci přístup ke klíčům, se ukáže jako velmi důležitá v případě takzvané Bydžovského stopy. Ani Límanova výpověď není s ostatními v rozporu. Až na jeden bod, a tím je čas nálezu těla. Zatímco ostatní svědci shodně hovoří o čase 6:30, Líman uvádí, že „asi 10 minut před 1/2 6-tou“ vydal klíč od výtahu. Mohlo jít o chybu kvůli řekněme krkolomnějšímu způsobu časového zápisu? Pozoruhodná je ovšem výpověď dalšího strážného, Emanuela Jindráčka.

Výpověď svědka:

Dnes ráno jsem měl službu jako hlídka v Černínském paláci ve II. vrátnici. Od doby nástupu o 4. hod. ranní nikdo s výjimkou vrátného tímto prostorem neprošel. Vrátný procházel rovněž chodbou, z níž vedou skleněné oblouky na nádvoří asi o 1/2 6 hod. Vrátný se jmenuje Líman. Když pak oba topiči Pomezný a Merxbauer šli na půdu sejmouti vlajku asi o 6.15 hod.,díval jsem se za nimi, přičemž jsem současně viděl do II. nádvoří, kde však nic nebylo. Podotýkám, že kdyby v té době min. Masaryk byl již ležel na místě, kde jej pak nalezli, zcela určitě bych jej byl viděl. Mohu tedy se vší určitostí prohlásiti, že o 6.15 hod. tělo min. Masaryka v uvedených místech II. nádvoří neleželo. V té době bylo již docela dobře viděti, druhé nádvoří je samo o sobě jasné a skleněný oblouk značně veliký, takže je naprosto vyloučeno, abych si ležícího těla nevšiml, kdyby tam ovšem bylo. Z vrátnice jest na druhé nádvoří dobře viděti, tj. na místo, kde pak min. Masaryk ležel. Po jejich odchodu na půdu jsem vyšel ven před vrata a chodil před vraty. V té době jsem nějakou ránu nebo pád neslyšel. Kdyby k němu došlo, ani bych jej slyšeti nemohl, poněvadž obě místa jsou od sebe dosti vzdálena, a nadto ještě oddělena dvěma dveřmi. Když jsem asi tak 1/4 hod. chodil před vraty, zaslechl jsem kroky, a krátce nato mne volal topič Merxbauer, který nesl deky, abych s ním šel. Byl značně rozrušený, takže jsem okamžitě poznal, že jde o nějakou vážnou věc. Dovedl mne ke skleněnému oblouku u II. nádvoří a bez slov mi ukázal, že na dlažbě někdo leží. Společně jsme vstoupili do nádvoří a přikročili k ležícímu tělu. Okamžitě jsem poznal, že ležící postava jest ministr Masaryk. Sklonil jsem se k němu, přiložil ruku na srdce a potom na tepnu, přičemž jsem se přesvědčil, že jest již mrtev. Tělo bylo již chladné, nikoli však ztuhlé, jak jsem se přesvědčil tím, že jsem mu bez námahy zvedl ruku. Ležel v pyžamu, jinak na sobě nic neměl. Bylo vidět, že spadl na nohy, které měl v kotnících roztříštěné. Horní část těla byla neporušena. Když jsem zjistil bezpečně, že jest pan ministr již mrtev, dále jsem jej neprohlížel, společně jsme jej přikryli pokrývkami a já jsem se odebral podati příslušné hlášení. Již v 6.35 hod. přijela záchranná stanice. Poté jsem již jenom hleděl prostor uzavříti, aby se tam nedostaly nepovolané osoby.

Emanuel Jindráček si velmi správně uvědomuje, že se stal obrovský malér a že bude lepší, když od toho bude co nejdále. Proto v dobu, kdy má za to, že tělo ministra dopadlo na nádvoří, pro jistotu tvrdí, že hlídal venku a nemohl si ničeho všimnout. Aby podpořil tvrzení, že k neštěstí muselo dojít ve chvíli, kdy konal službu jinde, vypovídá, že na nádvoří předtím nikdo neležel, a kdyby ano, určitě by ho spatřil. Ale dopad těla na nádvoří neslyšel, zatímco Merxbauerovy kroky ano. Pokud vezmeme jako věrohodný údaj, že viděl vrátného procházet chodbou o půl sedmé a topiče zpozoroval jít sejmout vlajku v 6:15, potvrzuje se tím časový údaj Merxbauera, Pomezného a Klapky a naopak vyvrací časový údaj Límana. Ovšem pokud v 6:15 dle Jindráčkových slov tělo na nádvoří ještě neleželo, jak to, že bylo o pár minut později již zcela vychladlé?

Na vrátnicích sloužili té noci ještě Jaroslav Filipovský a Václav Staněk. V době mezi 4. a 7. hodinou ráno ale byli na odpočinku. Václav Staněk sloužil na II. vrátnici od jedné hodiny ráno do čtyř. Pro objasnění dění nešťastné noci uvádí důležitou okolnost.

Výpověď svědka:

Dne 9. 2. nastoupil jsem službu v druhé vrátnici Čern. paláce a službu jsem pak držel vždy tři hodiny a tři hodiny jsem byl na strážnici. Během své služby jsem nepozoroval nic zvláštního a žádná cizí osoba kolem vrátnice neprošla. V 1 hod. v noci, když jsem službu ve vrátnici opět nastoupil, vykonal jsem prohlídku, za níž jsem přišel také na dvorek, na němž později byla nalezena mrtvola pana ministra. V té době nepozoroval jsem nic neobvyklého, rozhodně pan ministr neležel ještě v té době na dvorku a s určitostí se pamatuju, že všude byla tma a že ani v oknech pana ministra nebylo světlo.

Zápis z výpovědi vrátného Václava Staňka. Zdroj: NA ČR.

V jednu hodinu ráno tedy bylo podle Staňka ještě všechno v pořádku. Všude byla tma, na nádvoří bylo prázdno. Výpověď praporčíka Filipovského, který se té noci střídal s Klapkou, neobsahuje nic podstatného. Všichni čtyři se mimo výše zaznamenané shodují v tom, že si po celou noc ničeho podezřelého nevšimli, nikdo neznámý se podle nich po budově nepohyboval.

Na místo vyráží policie… dvě policie

Na místo nálezu těla Jana Masaryka je povolána policie, Státní bezpečnost, vedení ministerstva vnitra, vedení ministerstva zahraničních věcí, přijíždějí i orgánové zpravodajských služeb. O dění toho rána vypracuje podrobné hlášení Vilibald Hofmann, který má tu noc pohotovost na úřadovně Státní bezpečnosti. Úřední záznam bude v budoucnu mnohokrát zpochybňován. V dochovaném spisu je úřední záznam uložen. Ocitujme z něj první část.

Citace z úředního záznamu:

Dne 10. března 1948 o 6.45 hod. byl jsem vyslán s výkonnými orgány V. Hourou, B. Benešem, stržm. V. Novákem, Balounem, kol. Smrčkou a Šulcem na ministerstvo zahraničí. Po příjezdu do Černínského paláce uviděli jsme na nádvoří pod oknem ložnice tělesné pozůstatky tragicky zesnulého pana ministra zahraničí, Dr. h. c. Jana MASARYKA, přikrytého již dvěma přikrývkami.

Do příjezdu orgánů ministerstva vnitra a Oblkú bylo zajištěno místo pádu zesnulého, jakož i učiněna opatření, aby se nikdo do příchodu odborné komise nepřiblížil na místo. Dle sdělení vrch. stržm. Emanuela Jindráčka z vel. stanice SNB č. 11 – Hradčany a později dle vyprávění zřízence ministerstva zahraničí Jana Pomezného (…) a podle vyprávění zřízence min. zahraničí Jana Merxbauera, bytem v Praze-Břevnově (…), možno míti za to, že zesnulý pan ministr zahraničí vyskočil v sebevražedném úmyslu z II. patra z ložnice, do nádvoří, mezi 6.25–6.30 hod. Zmínění zřízenci dle vlastního udání šli přes nádvoří o 6.25 hod. sejmouti vlajky, a když se o 6.30 hod. vraceli nádvořím, spatřili tam ležeti pana ministra, kterého tam před 6.25 hod. neviděli.

Záznam obsahuje pozoruhodnou chybičku, která ale nakonec chybičkou být nemusí. Hofmann uvádí, že tělo bylo nalezeno pod oknem ložnice. My ale víme, že otevřené okno bylo vedle, v koupelně. Vysvětlit se to dá tím, že po příchodu na nádvoří ještě nemusel mít jasnou představu, kam které okno ve druhém patře vede. Druhým důvodem může být později rovněž zpochybňovaná fotodokumentace a plánek místa. Tělo Jana Masaryka podle nich leželo mezi oknem do koupelny a oknem do ložnice.

Tím jsme ale výpovědi a záznamy týkající se místa a času nálezu těla a učiněné za čerstvé paměti téhož dne vyčerpali. Vše ostatní bylo zaznamenáno mnohem později. Posléze vyvstane mnoho dohadů o tom, kdy k nálezu těla došlo. O době nálezu máme k dispozici sedm záznamů. Z nich šest – oba topiči, oba strážníci na vrátnicích, autor zprávy pro Státní bezpečnost ze stanice SNB Hradčany Čech a Vilibald Hofmann – udává čas shodně v půl sedmé ráno. Pouze ve výpovědi vrátného Václava Límana se operuje s „1/2 6-tou“. S odstupem času se nám ovšem podaří vnést do časového nesouladu více světla.

Foto z místa činu na nádvoří Černínského paláce. Zdroj: NA ČR.

Zdroj: NA ČR.

Vyšetřování onoho dne

Vezměme jako další vodítko o dění na místě opět úřední záznam Vilibalda Hofmanna – jiné takto podrobné a soudobé hlášení nemáme k dispozici. I s tím přípodotkem, že s jeho věrohodností bude ještě třeba se vyrovnat.

Pokračování úředního záznamu:

Krátce po našem příjezdu přijel na místo pan vrch. rada Dr. Hora z ministerstva vnitra a po něm pan Dr. Borkovec za krim. úřadovnu. Po něm přijel pan státní tajemník Dr. Clementis. Z příkazu Dr. Hory zajistili jsme místo činu tak, aby k němu neměly přístup osoby nepovolané. O 7.35 hod. dostavil se na místo činu šéf diplomatického protokolu, vyslanec Dr. Skalický. O 7.38 hod. přijeli fotografové z kriminální ústředny a o 2 min. později dostavil se na místo pan ministr vnitra. Přivolaný policejní lékař Dr. Teplý konstatoval o 7.52 hod., že smrt mohla nastati před 4 hodinami.

O 8.04 hod. byla tělesná schránka tragicky zahynulého pana ministra dána na nosítka a přenesena do jeho ložnice, která byla ještě rozestlána. O 8.10 hod. dostavil se k loži zesnulého pan kancléř Dr. Smutný, který po 8.17 hod. s vyslancem Dr. Skalickým, Dr. Clementisem a panem ministrem vnitra opustili budovu ministerstva zahraničí.

Záznam policejního lékaře Josefa Teplého shrnující ohledání těla Jana Masaryka. Zdroj: NA ČR.

Rovněž ohledání těla Jana Masaryka Josefem Teplým stane se předmětem mnoha dohadů. V tuto chvíli ovšem ocitujme záznam, který kromě ohledání samotného doktor Teplý onoho dne vypracoval.

Záznam policejního lékaře:

Dnes v 8 hod. ráno ohledal jsem k rozkazu mrtvolu ministra Jana Masaryka, nalezenou v 1/2 7. hodině ranní, ležící v nádvoří Černínského paláce pod oknem koupelny ministrova bytu /II. patro/. Nález: Mrtvola leží na znak na dlažbě nádvoří. Ztuhlost mrtvolná jest ve žvýkacích svalech naznačena, končetiny jsou dosud vcelku vláčné, vychladlé, na zádech mrtvola dosud úplně nevychladlá, skvrny posmrtné světle fialové, splývající jsou patrné na lbí a na zádech.

Na obou nohou jsou pod kotníky v oblasti kostí patních a nártu otevřené tříštěné zlomeniny /kousky tkání a kostí nalezeny i v okolí mrtvoly na dlažbě/. Na břiše pod pupkem jest skupina podélných souběžných čárkovitých oděrek znečistěných prachem.

Ruce mrtvoly rovněž znečistěné prachem ze zdi. Konečník potřísněný lejnem. Jinak nejsou na mrtvole patrné známky cizího násilí. Na okenní římse koupelny – okno otevřené – nalezeny rovněž stopy lejna.

Posudek: Nález ukazuje na sebevraždu skokem z okna. Dopad byl přímo na nohy, čímž přivoděny tříštěné zlomeniny. Smrt nastala patrně vnitřním zraněním /contrecoup/.

Pokud se doby týče, lze souditi z nálezu, že smrt nastala asi 2–3 hodiny před ohledáním. Doporučuje se provedení soudní pitvy.

Pro pozdější posouzení, co přesně se stalo, je v záznamu několik podstatných informací – Jan Masaryk měl ruce znečištěné prachem ze zdi. Podle všeho šlo o prach z vnějšku budovy. Při pádu byl tedy při vědomí – ať už se přidržoval zdi před sebevražedným skokem, anebo se v poslední chvíli pokoušel zachytit. Pokud jde o polohu a místo nálezu těla, v tomto bodě panují největší nejasnosti. Svědci v daleko pozdějším vyšetřování uvádějí hned několik poloh: na zádech, na levém i pravém boku, hlavou do nádvoří i hlavou ke zdi. Zpochybňovány jsou i fotografie, údajně pořízené členy výjezdového týmu kriminálky.

Lze považovat za jisté, že při prvotním ohledání se s tělem manipulovalo – pokud ležel Jan Masaryk na znak, musel ho doktor Teplý nadzvednout, aby zjistil, že na zádech tělo ještě zcela nevychladlo. Potom se ale nabízí námitka, že tělo nemohlo ležet na studené dlažbě několik hodin na zádech, protože by dlažba na nádvoří tělo zchladila rychleji. Ponechme ale i tento bod, společně s dalšími spornými, zatím stranou, protože podstatná část těchto svědectví pochází z pozdější doby, z vyšetřování z let 1968–1969.

Kriminálka začíná práci

Často se tvrdí, že samostatné působení kriminalistů na místě bylo velmi krátké – Státní bezpečnost prý odebrala případ kriminálce po jedné hodině. Pokud máme brát za bernou minci Hofmannův záznam, potom samostatné působení kriminalistů na místě vůbec neproběhlo – vrchní rada doktor Hora z úřadovny Státní bezpečnosti na místo dorazil krátce po Vilibaldu Hofmannovi a byl to on, kdo udílel pokyny. Hofmannův záznam hovoří o tom, že fotografové se na místo dostavili kolem půl osmé a krátce po osmé ráno bylo podle Vilibalda Hofmanna tělo Jana Masaryka na nosítkách přeneseno zpět do ministrova bytu.

Pokračování úředního záznamu:

O 9.16 hod. vstoupil do pracovny pan vyslanec Jína z kanceláře pana prezidenta republiky a setrval v pracovně v tichém rozjímání pouze 3 minuty, tj. do 9.19 hod. O 9.35 hod. vydal pan Dr. Hora zostřené nařízení, že bez dozoru a přímé účasti Dr. Říhy z ministerstva vnitra nesmějí do pracovny vstoupiti ani výše uvedené osoby: Dr. Říha byl vybaven písemným příkazem Dr. Hory, o čemž mě ještě pan Dr. Hora osobně ujistil. O 9.41 hod. vstoupil do pracovny pana ministra zahraničí za přítomnosti pana Dr. Říhyvelvyslanec Heidrich.

Později se do Černínského paláce dostavil pan přednosta O-StB v Praze vrch. rada Dr. Staněk, pan vrch. rada Dr. Zámiš, Dr. Smolek z ministerstva vnitra, přednosta Ústředny Státní bezpečnosti Dr. Wajs a plk. Janda.

Po 11. hod. provedl jsem z příkazu Dr. Hory, za přítomnosti Dr. Říhy z ministerstva vnitra a osobního tajemníka pana min. zahraničí Dr. Špačka, prohlídku pracovny zesnulého. Prohlídka měla za účel nalézti nějaké písemnosti zesnulého, které by blíže vysvětlovaly motiv jeho tragické smrti. Při zevrubné prohlídce nebylo ničeho podobného nalezeno. Patřičný zápis byl odevzdán panu vrch. radovi Dr. Horovi.

Pokud jde o stav bytu Jana Masaryka, máme k dispozici jednak fotodokumentaci, jednak šestistránkový zápis o provedené prohlídce ložnice a koupelny. Prohlídka části bytu podle něj začala v 8:50. Záznam dopodrobna popisuje situaci v koupelně.

Citace ze zápisu:

Na otevřeném okně nalezena 1 pilulka bílé barvy s vyznačením 0,1. Táž pilulka nalezena ve štěrbině od krytu ústředního topení, mezi tímto krytem a okenním rámem. Třetí pilulka nalezena na polštářované lavičce. Tamže leželo obouvátko ze slonové kosti. Na lavičce dále ležela sklenička s tekutinou do jedné třetiny a stříbrný a modrý útržek s podobenkou a nápisem Venti. Dál kousek drátku a kousek upotřebeného leukoplastu. Na zemi koupelny ležel velký polštář, přinesený sem pravděpodobně z lože, a vedle něho pod umyvadlem malý polštářek. Dále 2 čepelky, celofánový útržek obalu na čepelky. Na zemi pod sprchou celofánový obal z čepelek a papírový obal z čepelek zn. Thin Gillete. Pod sprchou též ležel trikotový nátělník s nohavicemi a nedopalek cigarety, zřejmě již staršího původu. Na zemi u dveří ve vzdálenosti asi půl metru ležela jedna čepelka, pod umyvadlem papírový obal z čepelky.

Na umyvadle, mezi pravou a střední umývací mísou stála odlivka se zbytkem žluté tekutiny. Tamže stejná odlivka, plná žlutavé tekutiny.

Toto je přibližně první třetina popisu koupelny, obsahující zajímavé podrobnosti, které by o tragickém dění, bereme-li zápis jako věrohodný, mohly mnohé napovědět. Jsou to nejen polštáře donesené z ložnice, ale především sklenice s vodou a s vínem, jak potvrdily rozbory, a dále pilulky nalezené na okně a v jeho okolí. Nabízejí se dvě varianty – Jan Masaryk si skleničky, pilulky a polštáře do koupelny přenesl sám, anebo je vrah do koupelny donesl dodatečně, aby zmátl vyšetřovatele.

Co bylo v ložnici

Ohledání místa činu tak, jak bylo zapsáno, je v kombinaci s policejním náčrtkem, datovaným o den později, prakticky jediným informačním zdrojem, jak to v bytě vypadalo. K popisu a náčrtku ještě přidejme fotografie a výrazně později doplněný záznam mechanoskopa. Protože se situace v bytě stane v průběhu času předmětem mnoha dohadů, ocitujme několik pasáží z ohledání ložnice.

Citace ze zápisu:

Na nočním stolku po levé straně postele leží:

Zarámovaný obrázek, láhev od Krondorfky /prázdná/, skleněná tubička hnědé barvy s několika prášky, zazátkovaná, skleněná lahvička hnědé barvy s korkovým uzávěrem s obsahem pilulek do poloviny lahvičky. Kulatá lahvička /obsah asi 1/4 l/ s kovovým uzávěrem plná pilulek s nápisem „Benerve Compound“, papírová čtverhranná krabička s nápisem Hysteps, v ní několik malých tabletek a 1 velká. (…)

Dřevěná postel, neupravená zřejmě po vstání, na které je prostěradlo, 1 polštář pod hlavu, 2 deky s prostěradlem, shrnuté k nohám, na nichž leží jeho brýle se silným hnědým rámem, 1 bílý kapesník používaný, kniha bible otevřená na str. 336 Epištola sv. Pavla ke Galetským 5 a 6, ve kterých je zatržen odstavec 22 epišt. 5, a z epištoly 6, odst. 6, 1 kniha zavřená s nadpisem „Osudy dobrého vojáka Švejka“. (…)

Na přenosném stolku vedle postele několik vesměs anglických knih, na nich blok papíru s malou kresličkou. Spis o 5 stránkách na průklepovém papíru s nadpisem: Rozvoj kulturních vztahů československo-polských. Na něm tužkou napsáno: Pro pana ministra.

Velké debaty vzbudí později nejen stav bytu, o kterém budou někteří pamětníci hovořit jako „po bitvě“, kde příslušníci StB rovnali židle. Pozoruhodné je, že kromě tří velkých křesel, která zachycuje plánek i fotodokumentace v nepřevrženém stavu, je v ložnici židle jediná. Mnoho dohadů vzbudí rozporná svědectví o množství nedopalků a o jejich původu. Co tedy o popelnících a nedopalcích v ložnici praví záznam o ohledání?

Citace ze záznamu:

Na nočním stolku po levé straně postele leží: (…) skleněný popelník, ve kterém je: 4 velké cigaretové nedopalky, 1 menší, 4 upotřebené zápalky a odklepaný popel. (…)

Na přenosném stolku vedle postele (…) skleněný popelníček se 4 velkými nedopalky a 12 upotřebenými zápalkami, odpad popela. (…) Krabička polských zápalek, krabička amerických zápalek, víčko od skleněné schránky na cigarety a prázdná skleněná schránka. (…)

Na přenosném stolku leželo kožené pouzdro na brýle prázdné, kožené pouzdro na viržinku, několik knih, nepoužitý blok, skleněný popelníček, zápalky Solo. (…)

Na psacím stole dále ležel skleněný popelníček se 2 velkými nedopalky. (…)

Na kulatém stolku byly 2 květiny, prázdný popelník s krabičkou zápalek.

Celkem pět popelníků skutečně vypovídá o kuřákově ložnici a pracovně v jednom provedení. Pokud jde o množství nedopalků, tak použité popelníky byly dva, v jednom čtyři velké nedopalky plus jeden menší a ve druhém další čtyři nedopalky. Dodejme ještě, že záznam o ohledání bytu prováděli příslušníci kriminálky, kteří měli s pořizováním takových popisů zkušenosti, nikoli příslušníci StB. Jak je ostatně z celé dokumentace patrné, není pravda, že Státní bezpečnost kriminálce případ odebrala a věc řešila pouze sama. Ohledání provedli kriminalisté, snímky pořídil fotograf kriminální služby Jaroslav Holoubek, záznam o zajištěných stopách pořídil mechanoskop od kriminální služby Václav Vichr. A byla provedena i analýza zajištěných stop, a sice v odborné laboratoři. Nedostatky při práci na místě se podle ověřitelných zdrojů informací skutečně odehrály a dostaneme se k nim. Jak uvidíme, jejich příčinou není odebrání případu kriminalistům, ale neodborné vedení vyšetřování, ve kterém kriminálka pomáhá a plní jen to, co jí Státní bezpečnost uložila.

Státní bezpečnost vyšetřuje (i!) vraždu

Tvrzení, že se Státní bezpečnost zabývala pouze variantou sebevraždy, je značně zjednodušené. Z bytu Jana Masaryka jsou toho dne odneseny všechny nalezené lahve a sklenice, jablko, nedopalky i léky. Všechny byly podrobeny rozborům, zda obsahují pouze to, co mají.

Ukázka ze zprávy věnující se chemickému rozboru preparátů nalezených v bytě Jana Masaryka. Zdroj: NA ČR.

Seznam obsahuje celkem 60 položek, mezi nimi oharky z cigaret nalezené v koupelně, popelníky z ložnice, zbytky potravin, šňupavý tabák, krabičky od cigaret, kosmetické prostředky a téměř třicítka různých léků. U všech předmětů bylo prověřeno, zda s nimi nebylo manipulováno. Přestože ministr vnitra Nosek ještě v den Masarykovy smrti tvrdí, že se jedná o sebevraždu, evidentně se počítá i s dalšími eventualitami. Třeba by se mohlo najít něco, co by umožnilo hodit smrt Jana Masaryka na reakcionáře na Západě lépe než jen mlhavé tvrzení o štvavých telegramech, které se navíc na místě nenašly.

Prověrka, zda se snad někdo nepokusil Jana Masaryka otrávit, ať už výměnou léků, či nasypáním jedu do lahve alkoholu, je ostatně jediné vysvětlení, proč mohly být testy nařízeny. Výsledky rozborů se ve spisu dochovaly a patrně jen díky tomu neposloucháme ve veřejné diskusi, že Janu Masarykovi někdo schválně zaměnil léky nebo nasypal jed do pití.

Vyšetřování v paláci

Tělo Jana Masaryka je po osmé ráno odneseno do jeho bytu a po poledni převezeno do anatomického ústavu k provedení pitvy. Seznam dochovaných dokumentů z místa neštěstí pořízených onoho dne se pomalu tenčí. V Černínském paláci je vyslechnuto ještě několik svědků. Vyšetřovatelé se nejprve soustředí na svědky, kteří s ministrem přišli do styku jako poslední.

Osobní strážce Vilém Vyšín vypovídá, že v posledních dnech byl Jan Masaryk unaven a stěžoval si na nespavost. Po druhé hodině odpolední přijeli ze Sezimova Ústí a ministr u dveří bytu prohlásil, že si potřebuje připravit projev na následující den. Nikam už prý nepojede a strážce propustil domů.

Správce domácnosti Václav Topinka vypovídá, že ministr se po návratu z návštěvy u prezidenta v Sezimově Ústí šel prospat a ze služebního bytu už nevyšel.

Výpověď svědka:

Když se včera vrátil ze Sezimova Ústí asi o 14.30, přišel do bytu, naobědval se a šel si lehnout s tím, aby ho komorník pan Příhoda asi za dvě hodiny vzbudil. Posledně jsem s panem ministrem mluvil včera při večeři před osmou hodinou, kdy večeřel opět zcela sám. Po večeři řekl, že večeře byla moc dobrá, a pak už jsem s ním nemluvil. Poslední u něho byl jeho komorník pan Příhoda. Pokud vím, navštívil pana ministra kolem 5. hod. z londýnského velvyslanectví.

Na panu ministru nezpozoroval jsem nic neobvyklého, naopak, jako obvykle prohodil sem tam nějaký šprým a k vysvětlení celé události nemohu říct nic podstatného. Rovněž ráno dne 10. nepřišel jsem už s ním do styku.

Posledním, kdo ministra spatřil živého, je dle toho dne zaznamenaných výpovědí ministrův komorník Bohumil Příhoda. Jeho výpověď se s Topinkovou shoduje.

Výpověď svědka:

Když se dne 9. vrátil ze Sezimova Ústí kolem 14. hod., naobědval se a šel si lehnout s tím, abych ho po páté hodině vzbudil. Když jsem ho v tu dobu vzbudil, zůstal dále v posteli a přijal návštěvu Dr. Kavana. Dr. Kavana přivedl k panu ministrovi p. Dr. Špaček. To bylo po páté hodině a Dr. Kavan se zdržel asi 20 minut nebo déle. Pokud vím, měla přijít ještě jedna návštěva, která se nedostavila. Pan ministr zůstal dále v posteli a četl knihu až do večeře, kterouž jsem mu sám podával před 8. hod. večerní. Večeři snědl s chutí, pochvaloval si, že byla dobrá. Večer jsem mu dal ještě jako obvykle k posteli dvě láhve minerálky a jednu láhev piva. Odešel jsem od něho asi před 1/2 9., když jsem mu jako obvykle otevřel okno v ložnici. Při mém odchodu řekl mi jako vždy: „A Příhodo, ráno v půl deváté. Děkuju, dobrou noc.“ Potom jsem odešel, pan ministr zůstal v bytě jako obvykle zcela sám, a pokud je mi známo, nikdo k němu více nepřišel. Je vyloučeno, že by potom byl s ním ještě někdo mluvil nebo ho navštívil, protože přístup k jeho bytu je možný jenom zdviží, k níž kromě pana ministra a mne nemá nikdo klíče, a schodiště je uzamčeno.

V Příhodově výpovědi se nachází jeden rozpor se skutečností – klíčů od výtahu bylo daleko víc, jak se později ukáže. Ještě se k tomuto bodu vrátíme. Nechme zatím promluvit poslední návštěvu u ministra, tiskového tajemníka velvyslanectví v Londýně Pavla Kavana.

Výpověď svědka:

Dr. Špaček mne asi po páté hodině uvedl k panu ministrovi do jeho bytu. Pan ministr seděl na posteli svlečen v pyjamu, já proti němu na židli a podal jsem mu normální referát o situaci v Londýně, která se vyvinula během vládní krize, a její ohlas jednak v tisku, parlamentě a veřejnosti vůbec. Poděkoval jsem jménem velvyslance za jeho interview v Ordre, který nám velmi ulehčil situaci, k čemuž on zdůraznil, že byl zcela spontánní. Velmi ho potěšilo, když jsem mu řekl, že slovo Zenkl bylo pro Američany prázdným slovem, kdežto když slyšeli, že Masaryk zůstal ve vládě, že to bylo komentováno Američany asi tak, že přece jen nějaká demokracie u vás zůstává. Na to on navázal, že pro něho bylo samozřejmé, že když mu Gottwald nabídl funkci ministra zahraničí, že se ani vteřinu nerozmýšlel a přijal. Dál jsme probírali situaci našeho velvyslanectví, kde se ptal přímo na některé osoby, zda přichází někdo v úvahu na rezignaci, což jsem odmítl. Rozhovor zatočil i na velvyslance Slávika, k čemuž pan ministr podotkl, že má dojem, že Slávik se stal obětí podvrženého telegramu z Prahy. Pan ministr se mi dále zmínil, že si nyní bude chystat projev, který má 10. o čs.-polské spolupráci, a řekl, že chce napsat dopis velvyslanci Dr. Kratochvílovi, abych si ho dnes dopoledne vyzvedl u Dr. Špačka v kabinetě. Za mé přítomnosti volal telefonicky pana státního tajemníka Clementise, jehož se ptal, zda je něco nového, a zmínil se mu, že jsem u něho právě já, že přijde ještě Dr. Klvaňa a že si napíše projev na zítra. Potom po deváté hodině jsem od něho odešel, z bytu mne odváděl komorník Příhoda. Na panu ministru jsem rozhodně nepozoroval žádné zvláštní vzrušení, stěžoval si jen na svůj zdravotní stav, zejména na rameno, které nemá ještě dosud v pořádku, že však ho více zlobí bronchitida, kterou přechodil. Během rozhovoru kouřil.

Z Masarykových tajemníků měl 9. března službu Jiří Špaček. I jeho výpověď se shoduje s ostatními. Poslední plánovaná návštěva se nedostavila a na ministrově chování či vyjadřování nebylo nic zvláštního. Naopak, připravoval si projev, který měl pronést následující den v Lucerně.

Výpověď svědka:

V bytě jsem ho navštívil za ono odpoledne několikrát, posledně asi v 18.30 nebo ještě později, pan ministr ležel v posteli a podepsal mi ještě nějaké fotografie. Mluvili jsme zejména spolu o jeho projevu, který chystal na dnešní večer k příležitosti prvního výročí podepsání československo-polské smlouvy v Lucerně. Přinesl jsem mu určitý materiál, který si on ještě sám zpracovával, a z jeho jednání měl jsem dojem, že se vážně na tento projev připravuje. Při odchodu sdělil jsem mu ještě denní program na 10., což pan ministr vzal na vědomí, a rozloučili jsme se jako kdykoli jindy. Při rozchodu jsem na něm nepozoroval sice žádné zvláštní vzrušení, ale v poslední době nebyl nervově v pořádku, což jsem na něm sám pozoroval a což on sám také prohlašoval. Velmi na něho působily události poslední doby a zejména změny provedené v úřadě.

Změnami provedenými v úřadě se evidentně míní „úřadování“ takzvaného Akčního výboru Národní fronty, což byla samozvaná komunistická komise zřízená za účelem provedení státního převratu. Jejím úkolem bylo preventivní vyhazování pro komunisty nebezpečných a nespolehlivých lidí z funkcí, ve kterých mohli komunistický puč překazit, či alespoň ztížit. Masaryk ale ani v posledních dnech svého života prokazatelně neprojevil nic, z čeho by se dal usoudit zásadní nesouhlas s děním směřujícím z režimu omezené svobody do diktatury. Proti řádění Akčního výboru, vyhazujícího na hodinu věrné spolupracovníky, ani neprotestoval.

Do protokolu vypovídá ještě další z Masarykových tajemníků, Antonín Sum. Neuvádí nic podstatného, až na potvrzení, že si doktor Kavan měl přijít 10. března pro slíbený dopis. Z připraveného programu, na který už nedošlo, dále vysvítá, že Jan Masaryk se měl po poledni dostavit v rámci představení obnovené Gottwaldovy vlády v parlamentu.

Posledním ze svědků vyslýchaných onoho dne byl Masarykův osobní lékař Evžen Klinger, který by mohl osvětlit případné Masarykovy zdravotní pohnutky ke spáchání sebevraždy. Ovšem ani jeho výpověď neobsahuje nic, z čeho by se dalo pojmout podezření, že Masaryk ukončil svůj život dobrovolně.

Výpověď svědka:

V posledních asi 4 nedělích měl zdlouhavé nachlazení horních cest dýchacích a v posledních 14 dnech špatně spal. Pokud se týká orgánového onemocnění, měl rozšířenou aortu, kteréžto rozšíření se však nikdy kriticky neprojevovalo. Jinak byl orgánově zdráv. V posledních 14 dnech neměl také chuť k jídlu, ačkoli předtím slynul jako výborný jedlík. Trápilo ho pálení žáhy a nespavost. Užíval creamalin /při žaludečních obtížích/, při krevním tlaku vyšším 150 /v posledním roce se jeho krevní tlak pohyboval mezi 150–180 mm rtuti/ bral malé dávky luminalu /hysteps/, občas jodové medicíny a při nespavosti si bral seconal /1 tabl. na noc/. Tvrdil mně, že po tabletce ihned usne, ale že se vždy probouzí mezi 5.–6. hod. ranní a pak že už nemůže spát. Pokud jsem byl v Praze, navštěvoval pana ministra denně mezi 8.–10. hod. v jeho bytě, event. v kanceláři.

Naposledy jsem pana ministra viděl v úterý asi v 1/2 10 hod., když odcházel pan ministr s gener. Hasalem ze svého bytu. Vrátil se se mnou do svého pokoje, nechal se vyšetřiti /tlak krevní 160/80, puls 84/ a při této příležitosti mně poděkoval, že se o něho tak dobře starám. Zdál se být klidný a odjížděl do Sezimova Ústí k nástupní audienci.

Ministr Masaryk míval velmi často střídavé nálady. Někdy velmi veselý, jindy přicházel do depresivních stavů. A to jsem pozoroval hlavně v poslední době. Přibližně po dobu 2–3 měsíců. Proto jsem navrhoval, aby pan ministr odejel do Gräfenbergu, kde se měl podrobiti vodoléčbě, vymínil si však, že to bude až po 10. březnu t. r., protože musí jíti do parlamentu.

Dodatkem chci uvésti, že pan ministr Masaryk byl asi v únoru 1947 neb v dubnu operován na Dupuytrenovu kontrakturu levé dlaně. V červenci téhož roku při nastupování do auta uklouzl a způsobil si vykloubení v levém kloubu ramenním, kteréžto vykloubení do nedávné doby dělalo mu potíže, takže pan ministr nosil levou horní končetinu na pásce.

Podle mého názoru velkou ranou bylo rychle za sebou následující úmrtí jeho synovců Herberta a Leno Revillioda. Zdálo se mi, že od té doby periody jeho dobré nálady bývaly kratší.

Lze ze střídání nálad usoudit možné sebevražedné úmysly? Podle toho, co o životě tohoto muže víme, nebyly psychické potíže vzácné ani u Jana Masaryka, ani v rámci celé rodiny. Vyšetřovatelé nám z onoho osudného dne zanechali ještě zprávu o prohlídce Masarykovy chalupy v obci Sloup u Davle jižně od Prahy a záznam o místním ohledání vchodů.

Zápis o místním ohledání vchodů a jiných přístupů do bytu Jana Masaryka. Zdroj: NA ČR.

Citace ze záznamu:

1/ Schodiště vedoucí do bytu v pravém křídle Černínského paláce. Tohoto schodiště se nepoužívá, jen ve výjimečných případech, při menších recepcích pořádaných v bytě, při stěhování a když nefunguje výtah. Posledně, pokud bylo možno zjistit, používalo se tohoto schodiště při recepci dávané panem předsedou vlády při příležitosti schůze Slovanského výboru v Praze dne 26. 2. Při místním ohledání bylo shledáno, že dveře na schodišti v prvním patře vedoucí jak do přízemku, tak do druhého patra byly uzamčeny a zámky v naprosto neporušeném stavu.

2/ Výtah, vedoucí z přízemku do 4. poschodí, který byl normálním přístupem do bytu pana ministra. Klíčů k výtahu bylo několik, jak je uvedeno v dodatku k protokolu správce domácnosti Topinky. Rovněž v tomto případě jde o zámky patentní, které byly shledány v naprostém pořádku.

3/ K bytu pana ministra vedou dále úzké točité schody pro služebnictvo, které ústí do bytu blíže ložnice pana ministra, od nichž klíče měli pouze správce domácnosti a komorník, a rovněž zámky u těchto dveří byly shledány v pořádku.

4/ Úzké točité schody pro kuchyňský personál, ústící v pravém křídle u přípravny, které používal pouze personál kuchyně. Tohoto vchodu není možno použít z přízemku a rovněž zámky u tohoto vchodu byly bez závady.

5/ Nákladní výtah, ústící do kuchyně, který vede z kuchyně do sklepa a k němuž není žádný přístup. Rovněž u tohoto výtahu jsou zámky v pořádku.

6/ Dva malé výtahy na jídlo, mezi kuchyní a bytem, které pro dopravu osob nepřicházejí v úvahu.

Z poznatků zjištěných při tomto ohledání vchodů bytu pana ministra vyplývá, že žádná cizí osoba nemohla se dostat do bytu pana ministra uvedenými vchody a že také nebylo v žádném případě použito nějakého násilí k dosažení bytu.

V záznamu se zmiňuje dodatek k Topinkově výpovědi o klíčích. Ta je v rozporu s větou komorníka Příhody. Správce domácnosti Topinka napočítal klíčů od výtahu celkem 25 a tajemník Špaček jich vyjmenoval nejméně osm a na další odkázal, že o nich nemá přehled. Jiří Špaček ještě doplnil, že dva držitelé klíčů jsou od zřídka používaného schodiště – má je správce domácnosti Topinka a správa domu, míněno paláce. O větším množství klíčů, než uvádí Topinka, je ostatně zmínek více. V této souvislosti se nabízí vysvětlení, že Topinka udělal ve své výpovědi chybu. Zda byla úmyslná, k tomu v dochovaných dokumentech neexistuje vodítko.

Co ze záznamu o vchodech usoudit dále? Snad jen to, že pokud se po paláci oné noci pohyboval kdokoli cizí, nepoužil k překonání zamčených dveří násilí. Buď se po paláci nikdo nepovolaný nepohyboval, anebo měl klíče.

Rozbory a analýzy

Pitvu Jana Masaryka provádí ještě 10. března profesor Hájek za asistence zřízence Václava Brůny a zápis, respektive koncept pitevního protokolu, pořizuje Josef Pánek. Přítomni jsou dva neidentifikovaní pracovníci Bezpečnosti, docent Antonín Tesař, po část pitvy podle některých výpovědí i asistent Zdeněk Pech a tehdejší medik Řehánek, dále Antonín Sum a Jiří Špaček z ministerstva.

Opis pitevního protokolu je součástí vyšetřovacího spisu Generální prokuratury. Vyberme z něj jeho podstatné části.

Citace z pitevního protokolu:

I. Prohlídka zevní.

(…)

4. Na těle shledáno následující poranění:

a. V krajině pupku na ploše 10,6 cm je skupina červenohnědých souběžných, kolmo dolů probíhajících oděrků délky 9 cm, těsně vedle sebe uložených, pronikajících jen vrchní vrstvu kůže.

b. Na vnitřní straně pravého chodidla je lomená rána, s jedním ramenem jdoucím na vnitřní kotník délky 9 cm, druhým jdoucím na vnitřní stranu záprstní kosti palce délky 8 cm. Rána je okrajů nerovných, úhlů tupých, zasahující až na kosti, kde zjistiti, že přední konec kosti patní a přilehlé kosti nártní mnohonásobně v řadu drobných hranatých úlomků zlomeny. Mimoto na vnitřní straně pravé paty jest příčná rána délky 6 cm, na 3 cm zející, až na kost.

c. Na levém chodidle je paprsčitá rána, jejíž střed nalézá se při vnitřním a předním okraji kosti patní, jeden paprsek táhne se dopředu podél vnitřní hrany chodidla do vzdálenosti 8 cm. Druhý paprsek jde směrem na šlachu Achillovu v délce 7 cm a třetí paprsek ke středu paty v délce 5 cm. Rána tato proniká kůži i podkožní vazivo, třetí paprsek táhne se do hloubky, kde jest kost patní i přilehlé kůstky nártní roztříštěny.

d. Nad zevním kotníkem levé nohy povrchní oděrek velikosti asi čočky.

II. Prohlídka vnitřní.

(…)

5. Měkké pokrývky nad pravým spánkem v rozsahu 2,2 cm podlité černou sraženou krví, klenba lební souměrná, kompaktní neporušena, 19. 16. 0.6 cm,podlebice lne ke kostem, omozečnice jemné, závity a rýhy pravidelné.

(…)

9. Plíce pravé v celém rozsahu přirostlé pevným vazivem, 750 g, 23. 21. 7 cm,poplícnice všude vazivově ztluštělá, ve ztluštěninách četné výronky krevní, tkáň v horním laloku při hrotu šedozelená, tvrdá, prostoupena vazivem a několika zvápenatělými rozpadávajícími se ložisky velikosti asi hrachu, ostatní tkáň temně červená, vzdušná, s četnými černými ložisky vdechnuté krve, v průduškách zakrvavělý obsah, sliznice bleděfialová.

Plíce levé 375 g, 27. 18. 6 cm, ve hrotu přirostlá vazivem, poplícnice nad hrotem ztluštělá, hrot jizvovitě zatažen, v okolí poplícnice nadzdvižena v puchýře velikosti hrachu, na přední straně dolního laloku 2 trhliny, jedna úhlovitá o ramenech délky 1 cm, jedna přímočará délky 1,5 cm. Tkáň řídká, nedokrevná, vzdušná, okraje tupé vzedmuté, v průduškách nález týž.

(…)

V levém vaku hrudním asi 250 ccm tekuté krve.

C. Otevření dutiny břišní.

14. Poloha útrob změněna tak, že v dutině břišní je asi 100 ccm tekuté i sražené krve, kličky střevní vzedmuty, povlak lesklý.

(…)

19. Játra 2250 g, 29. 25. 11 cm, pouzdro jemné na přední straně velkého laloku 6 skoro souběžných trhlin pronikajících do hloubky 1/4 cm délky až 15 cm, na zadní straně velkého laloku je klikatá trhlina délky 8 cm, v níž jest sražená krev, tkáň hnědá křehká, kresby málo znatelné, ve žlučníku asi lžíce černohnědé žluče, sliznice síťkovitá.

(…)

21. V žaludku asi 200 g řídké šedé tráveniny, bez specifického zápachu, sliznice bledá, beze změn.

(…)

24. Spona stydká zlomena a na 2 prsty rozestouplá, vodorovná větev pravé kosti stydké šikmo zlomena, vlevo rovněž vodorovná větev kosti stydké zlomena, pravá spona křížokyčelní úplně roztříštěna, podobně roztříštěna levá spona křížokyčelní.

Posudek.

1. Při pitvě Dr. h. c. Jana Masaryka byly zjištěny: Roztržení srdce, přetržení srdečnice, trhliny jater a sleziny. Zlomení žeber, zlomení páteře a roztříštění pánve. Zakrvácení dutiny hrudní a břišní.

2. Smrt nastala ihned.

Popis vnějších zranění je kvůli různým pochybám uveden celý. Pokud jde o popis vnitřních zranění, z množství záznamů o vnitřním krvácení jednoznačně vyplývá, že Jan Masaryk padal z okna zaživa. Odpovídá tomu pozdější tvrzení profesora Hájka, že Jan Masaryk se po dopadu ještě asi jednou či dvakrát nadechnul, než nastala smrt. Pokud nebudeme pracovat s poněkud za vlasy přitaženou variantou, že zfalšováno je úplně všechno, tak se do oblasti divokých teorií dostávají i všechny hypotézy o tom, že tělo Jana Masaryka nespadlo z okna, ale bylo na místo doneseno.

Po pitvě je ještě proveden často citovaný rozbor žaludku. Vzhledem k tomu, jak často je opakováno, že žaludek byl dodán dobře vypláchnutý, a tak rozbor ani nemohl ukázat cokoli podezřelého, ponechme záznam profesora Tomíčka v celku, bez jakýchkoli úprav.

Úryvek z pitevního protokolu, vyhotoveného profesorem Františkem Hájkem. Zdroj: NA ČR.

Výsledky rozboru žaludku:

Po otevření byl v nádobě nalezen rozstřižený žaludek a asi 20 ccm vodné krevné tekutiny. Orgán byl vyňat na plochou porculánovou mísu, rozprostřen a jeho sliznice prohlédnuta pouhým i lupou ozbrojeným okem. Kromě hlenu nebyly na ní nalezeny žádné podezřelé hmoty pevné. Rovněž nebyl pozorován žádný neobvyklý zápach. Sliznice žaludku byla opláchnuta destilovanou vodou a znovu prohlédnuta. Ani tak nebylo pozorováno nic neobvyklého. Hlen žaludeční reagoval na lakmus kysele. Splašky ze žaludku byly spojeny s tekutinou v lahvi zbylou a vše pak soustavně plaveno. Ani tu nebyly nalezeny žádné podezřelé hmoty pevné. S částí spojených tekutin provedené zkoušky předběžné poskytly výsledek negativní.

Spojené žaludeční tekutiny, k nimž bylo přidáno něco málo vinné kyseliny, byly pak vpraveny do destilační banky a podrobeny destilaci, při níž byl destilát jímán v chlazené nádobě. Získaný destilát, který neměl nijakého neobvyklého zápachu, byl podrobně vyšetřen na těkavé jedy s výsledkem vesměs negativním.

Zbytek v destilační baňce byl poté vyšetřen na jedy extraktivní. Byl z něho nejprve pořízen alkoholický výtažek a ten po odehnání lihu vytřepán obvyklým způsobem z kyselého a ze zásaditého prostředí etherem, z prostředí amoniakálního směsí lihu s chloroformem. Získané výtřepky byly vysušeny a po odehnání etheru, resp. lihu s chloroformem, zanechaly po přečistění nepatrné odparky. Jen odparek ze zásaditého prostředí byl poněkud zřetelnější než oba ostatní a měl krystalickou strukturu. Chutnal slabě nahořkle, s roztokem chloridu železitého se barvil modrofialově a vodný jeho roztok s roztokem dusičnanu stříbrného poskytoval přechodné modré zabarvení a pak redukci stříbra. Bylo poznáno, že jde o látku dusíkatou. Tyto a jiné ještě reakce dokazují přítomnost dimethylaminoantipyrinu. Ostatní odparky nechutnaly hořce a nedávaly ani se všeobecnými, ani se speciálními zkoumadly žádných charakteristických reakcí. Zbytky po těchto vyšetřeních i orgán sám, který byl předtím rozmělněn, byly obvyklým způsobem zmineralizovány. Po provedené mineralizaci a filtraci byl jak filtrát, tak i zbytek na filtru vyšetřen na jedy minerální. Žádný z nich dokázán nebyl a rovněž i zkouška Marshova sloužící k důkazu minimálních stop arzenu byla zcela negativní.

Z provedeného mechanického, optického, mikrochemického i zevrubného chemického vyšetření žaludku dr. h. c. Jana Masaryka vyplývá, že v něm byly nalezeny zřetelné stopy dimethylaminoantipyrinu. Jiné jedy organické ani minerální dokázány nebyly.

Dimethylaminoantipyrin /známý pod jménem amidopyrin, pyramidon apod./ je oficiální léčivo užívané jako antipyretikum a analgetikum. Podle Čsl. lékopisu je jeho maximální dávka jednotlivá 0,3 g a denní 1,0 g. Nalezeny byly právě ještě dokazatelné stopy této látky.

Jak je ze záznamu patrné, žaludek nebyl dodán dočista vypláchnutý, ale s „vodnou krevnou tekutinou“ a na těchto tekutinách byly prováděny analýzy, ve kterých nebyly nalezeny žádné jedy či podezřelé látky. Často se poukazuje na neprovedení rozborů krve. Z tohoto záznamu lze ovšem s velkou pravděpodobností usoudit, že by nic závadného neobjevily – jed či cokoli jiného by se prokázal nejen v krvi samotné, ale i v krevné hmotě. Jediná nalezená látka – amidopyrin – účinkuje na tlumení bolestí a na snižování horečky. Nemá vliv na lidské vědomí.

Další často zmiňovanou otázkou jsou rozbory nedopalků. I ty při prvotním vyšetřování částečně proběhly, v rámci řekněme zjednodušeného vyšetřování.

Záznam z analýzy popelníků a nedopalků:

Tři popelníky jsou zhotoveny z uranového skla, čtvrtý jest achátový. Achátový popelník jest celkem čistý a prázdný. Obsahy tří skleněných popelníků: odpadky cigaret CAMEL a jejich popel, vypálené zápalky normální čtyřhranné, bílé a ploché, červené. Při chemickém a fyzikálním zkoumání nebylo nalezeno ničeho závadného nebo podezřelého. Uhašené, skoro celé cigarety, ukazují na nervozitu kuřáka. Podobně ve zkumavce obsažené smotky neukazují nic podstatného. Jedna z cigaret byla uhašena pravděpodobně namočením. Nic závadného nebylo nalezeno.

Analýza nedopalků proběhla současně s prověřením všech léčiv, zbytků potravin a otevřených lahví v bytě Jana Masaryka. Na nic podezřelého neukázala. Zbylé potraviny byly „otestovány“ i velmi jednoduchým způsobem – testující je na závěr ochutnali, jablka snědli. A nic se nikomu nestalo. Je zde ale jeden důležitý detail – v popelnících byly pouze nedopalky cigaret značky Camel. Nic tak nenaznačuje, že by v bytě bylo víc kuřáků, o čemž se později vyrojí mnoho spekulací. Mezi zajištěnými stopami se našel ještě prázdný obal od cigaret Chesterfield, ani na něm nebylo nalezeno nic závadného. Usoudit z toho lze jen to, že Masaryk byl na americké cigarety.

Specifické „testování“ proběhlo i v případě části okenního parapetu se stopami stolice, kterou vyřízl policejní technik. V tomto případě zní závěr, že „ze stop jest patrno, že šlo o řídkou stolici, pravděpodobně po používání projímacích prostředků“. Projímací prostředky, ať už medikamenty, nebo prázdné lahve od minerální vody Krondorfky, v bytě byly nalezeny.

Tím prvotní vyšetřování smrti Jana Masaryka skončilo. Pod vedením Státní bezpečnosti bylo řekněme jednodušší, než jak by se dalo v případě takto exponované osoby očekávat, na druhou stranu dochované materiály neobsahují vůbec nic, z čeho by se dalo usuzovat na zlý úmysl při vyšetřování něco zakrýt.

Snímky z místa činu. Zdroj: NA ČR.

První pochyby a ukončené vyšetřování

Jan Masaryk zemřel ve středu ráno a jeho náhlé úmrtí znamenalo pro Československo šok. Jeho tělo je v pátek 12. března vystaveno, aby se veřejnost mohla rozloučit. Do půlnoci podle policejních odhadů přišlo 300 tisíc lidí. Předmětem pozdějších spekulací se stala kytička sněženek umístěná za pravým uchem. Objevily se dohady, zda náhodou nebyl Jan Masaryk zastřelen. Pozdější výpověď Antonína Suma, že kytičku sněženek za ucho dával on, aby zakryl pitevní steh, už tyto spekulace nezastavila. V sobotu 13. března je vypraven státní pohřeb s průvodem z Pantheonu Národního divadla zpět přes Černínský palác do rodinné hrobky v Lánech. Pohřebnímu průvodu přihlíží podle odhadů čtvrt milionu lidí. I zde se objevily divoké spekulace, například o tom, že když byla rakev uzavřena a vynášena z Pantheonu, ozvalo se z ní prý podivné dunění, jako by v ní nebyl Jan Masaryk, ale kamení.

Samotný pohřeb, přestože se o tom později nemluvilo, neprobíhá zcela v klidu. Po oficiálním rozloučení se zesnulým před Černínským palácem a odjezdu smuteční kolony podle policejní zprávy vniká asi 500 lidí do Černínského paláce, odkud jsou vytlačeni.

Národ zkrátka nepřijímá předložené vysvětlení, že Jan Masaryk spáchal sebevraždu. O několik měsíců později se světová veřejnost poprvé dočítá o pochybnostech provázejících smrt Jana Masaryka. Obrovský rozruch působí článek Henryho Brandona v časopisu The Saturday Evening Post z 21. srpna 1968. Autor článku klade hned v titulku článku provokativní otázku: „Byl Jan Masaryk zavražděn?“

Policejní zpráva shrnující průběh pohřbu Jana Masaryka. Zdroj: NA ČR.

Úvod článku:

Snad jest nelaskavé zničiti legendu o sebevraždě, která byla upředena po smrti Jana Masaryka jeho přáteli i odpůrci. Oběma se hodila lépe nežli pravda. Tajemství, které obklopovalo jeho smrt, a obtíž prohlédnouti fakta, jejichž stopy byly opatrně smazány, způsobily, že jak přátelům, tak nepřátelům se hodilo nejlépe učiniti z celého případu velkou tragédii. Byla to především velká míra Masarykovy popularity v Československu a v cizině, která přiměla jeho vrahy, že oplakávali jeho smrt, kterou si sám způsobil, zatímco jeho přátelé přijali verzi o sebevraždě a Masaryk se jim tak stal hrdinou, který obětoval svůj život jako memento pro všechny ty, kteří věří dosud, že jest možný modus vivendi s komunisty.

Masaryk byl však lidskou bytostí. Nikdy nechtěl býti něčím jiným. Miloval svou zemi a miloval svůj lid. Proto také zůstal až do poslední hodiny. Ale svůj vlastní život si Masaryk cenil nad falešné hrdinství a symboly. A kdyby bývala tajná komunistická policie neodhalila jeho plán útěku, Masaryk by byl ještě nyní v našem středu. Masarykův přítel a lékař, dr. Oskar Klinger, který plánoval útěk, je nyní mimo Československo. A není zde nikoho jiného, vyjma Klingera, který žil hodinu za hodinou s Masarykem a s prezidentem Benešem po celé poslední dramatické dny československé demokracie.

Brandonův článek je z velké části postaven na výpovědi Masarykova osobního lékaře Oskara Klingera, který nedlouho po Masarykově smrti opustil Československo a emigroval. Henry Brandon nejprve líčí dění posledních měsíců před Masarykovou smrtí. Poukazuje na poslední zasedání Organizace spojených národů, na kterém byl prý Masaryk vyzýván k emigraci, což měl odmítnout s tím, že nemůže opustit Beneše a svůj lid. Autor dále zmiňuje údajné Gottwaldovo varování Masaryka, aby nepokračoval ve své protisocialistické linii vyjadřování, jinak že komunistický tisk, který má pokyn na Masaryka neútočit, svůj postoj změní. Článek pokračuje líčením příjezdu Zorina a únorového předání moci komunistům.

Henry Brandon je dále jedním z prvních, který zmiňuje údajný Masarykův výrok po dosud nevyjasněném pokusu Prokopa Drtiny o sebevraždu skokem z prvního patra (!), ve kterém měl říci, že z okna skáčou jen služky. Měl padnout na setkání Masaryka s Benešem v Sezimově Ústí. Drtinův skok prý navíc Masaryka podle Klingera, na kterého se Brandon odvolává, přesvědčil o bezvýchodnosti situace.

Citace z pokračování článku:

Před svým odjezdem do Prahy řekl dr. Klingerovi: „Všechno, co jsem učinil, mohl jsem dělati, dokud jsem si to mohl ospravedlniti před svým svědomím. Nyní to již ospravedlniti nemohu. Beneš sám se zápasu vzdal. A jestliže i Drtina, jeden z jeho nejvěrnějších přátel, považoval sebevraždu za jediné řešení, čímž opovrhuji, potom já mohu opustiti Československo, abych bojoval proti komunismu. Odjeďme spolu!“

„Musíme opustiti Československo spolu, Oskárku,“ řekl Klingerovi téhož dne večer. Následujícího jitra viděl Dr. Klinger Masaryka krátce po 9. hod. právě před tím, co tento chtěl odjeti do Sezimova Ústí, aby přijal spolu s prezidentem Benešem nového polského velvyslance. Masaryk strávil celý den před tím v přípravách na odlet.

Citace z odpovědi: