THE BROTHERS HAWTHORNE

Copyright © 2023 by Jennifer Lynn Barnes

All rights reserved.

Translation © Veronika Volhejnová, 2025

ISBN 978-80-284-0787-2

Pro Judy Eshelmanovou

PŘED DVANÁCTI A PŮL LETY

Grayson a Jameson Hawthornovi znali pravidla. Když člověk neznal pravidla, nemohl je ani obejít. Na Boží hod vánoční ráno nesmíte udělat ani krok mimo svůj pokoj, dokud hodiny neodbijí sedm.

Jameson pod dekou přiložil k ústům vysílačku vojenské kvality. „Postrčil jsi hodiny dopředu?“ Bylo mu sedm a bratrovi osm – to už bylo víc než dost, aby si té skuliny všimli.

To byl ten trik. Výzva. Hra.

„Postrčil,“ potvrdil Grayson.

Jameson zaváhal. „Co když je starý pán vrátil zpátky, když jsme šli spát?“

„Tak budeme muset použít plán B.“

Hawthornové vždycky měli plán B. Tentokrát to ale nebylo třeba. V Hawthorne House byly patery stojací hodiny a všechny odbily sedm přesně ve stejnou dobu: 6.25.

Úspěch! Jameson odhodil vysílačku, odstrčil přikrývku a vyrazil – ven ze dveří, na konec chodby, dvakrát doleva a jednou doprava, přes podestu k velkému schodišti. Jameson letěl. Ale Grayson byl o rok starší, o rok vyšší – a ze svého křídla se už dostal do půlky schodiště.

Jameson bral dva schody naráz, a když seběhl asi sedmdesát procent schodiště, přeskočil přes zábradlí. Vrhl se do přízemí a dopadl na Graysona. Oba upadli, jeden velký zmatek končetin a ranního vánočního šílenství, pak se vydrápali na nohy a řítili se bok po boku. Ke dveřím Velké síně dorazili přesně zároveň – jenže zjistili, že jejich pětiletý bratr je předběhl.

Xander ležel stočený na podlaze jako štěně. Zívl, otevřel oči a zamrkal na ně. „Už jsou Vánoce?“

„Co tady děláš, Xane?“ zamračil se Grayson. „Ty jsi tady dole spal? Pravidla říkají…“

„Nesmíš udělat krok,“ odpověděl Xander a sedl si. „Taky jsem ho neudělal. Já jsem se kutálel.“ Když na něj bratři nechápavě zírali, předvedl jim to.

„Ty jsi válel sudy ze svojí ložnice až sem?“ Na Jamesona to udělalo dojem.

„Ani jeden krok.“ Xander se zazubil. „Vyhrál jsem!“

„Mládě nás dostalo.“ Čtrnáctiletý Nash se k nim doloudal a vysadil si Xandera na ramena. „Připravení?“

Třímetrové dveře do Velké síně se zavíraly jen jednou v roce, od půlnoci Štědrého dne do chvíle, kdy druhý den ráno chlapci sešli dolů. Jameson hleděl na zlaté kruhy na dveřích a představoval si zázraky, které čekají na druhé straně.

Vánoce v Hawthorne House byly magické.

„Otevři tamty dveře, Nashi,“ zavelel Grayson. „Jamie, pomoz mi s těmahle.“ Jameson se zazubil, sevřel v prstech kruh vedle Graysonovy ruky. „Raz, dva, tři… teď!“

Majestátní dveře se otevřely a za nimi… nebylo nic.

„Nejsou.“ Grayson nepřirozeně ztuhl.

„Co není?“ zeptal se Xander a natahoval se, aby viděl.

„Vánoce,“ zašeptal Jameson. Žádné punčochy. Žádné dárky. Žádné zázraky ani žádná překvapení. Dokonce i výzdoba byla pryč, všechna kromě stromečku, a i ten byl odstrojený.

Grayson polkl. „Možná starý pán tentokrát nechtěl, abychom porušovali pravidla.“

S hrami to tak prostě bylo. Člověk občas prohrál.

„Vánoce nejsou?“ Xanderovi se rozklepal hlas. „Ale já jsem se kutálel.“

Nash Xandera postavil. „Já to vyřeším,“ zapřísahal se tiše. „Slibuju.“

„Ne.“ Jameson zavrtěl hlavou, hruď a oči ho pálily. „Něco nám ušlo.“ Přinutil se dobře si prohlédnout každý detail pokoje. „Támhle!“ ukázal směrem ke špičce stromu, kde visela jediná ozdoba skrytá mezi větvemi.

To nebyla náhoda.

Nash sundal ozdobu ze stromku a ukázal jim ji. Byla to koule z průhledného plastu zavěšená na červené stuze. V plastu byl viditelný šev.

A uvnitř něco bylo.

Grayson ozdobu vzal a s přesností neurochirurga ji rozlomil. Vypadl jediný bílý kousek puzzle. Jameson po něm skočil. Obrátil ho a vzadu spatřil dědečkovo písmo: 1/6.

„Jedna ze šesti,“ přečetl nahlas a potom vykulil oči. „Ostatní stromky!“

V Hawthorne House bylo šest vánočních stromů. Ten v hale byl šest metrů vysoký a větve měl obalené třpytivými světýlky. Strom v jídelně byl ověšený perlami, ten v čajovně vyzdobený křišťálem. Ve větvích obrovské jedle na podestě v prvním patře tančily vodopády sametových stuh; na podestě ve druhém patře byl bílý strom ozdobený pouze zlatem.

Když je Grayson, Jameson a Xander všechny prohledali, získali pět dalších ozdob, čtyři z nich měly uvnitř kousek puzzle. Když ty čtyři koule otevřeli, mohli z nich puzzle sestavit: čtverec. Prázdný čtverec.

Jameson i Grayson sáhli po poslední kouli najednou. „Já jsem našel první stopu,“ prosazoval se divoce Jameson. „Já věděl, že to je nějaká hra.“

Po dlouhé chvíli Grayson ozdobu pustil. Jameson ji okamžitě otevřel. Uvnitř našel kovový klíček s připnutou malou baterkou.

„Zkus posvítit na to puzzle, Jamie.“ Dokonce ani Nash nedokázal odolat přitažlivosti hry.

Jameson baterku rozsvítil a zamířil její paprsek na složený čtverec. Objevila se slova. JIHOZÁPADNÍ KOUT POZEMKU.

„Jak dlouho nám bude trvat tam dojít?“ zeptal se Xander dramaticky. „Hodiny?“

Hawthornovské pozemky, stejně jako Hawthorne House, byly obrovské.

Nash si klekl vedle Xandera. „Špatná otázka, mládě.“ Podíval se nahoru na zbylé dva. „Chcete někdo položit tu správnou?“

Jameson sjel pohledem ke klíči, ale Grayson to vyslovil první. „Od čeho je ten klíč?“

Odpověď zněla, že od golfového vozíku. Nash řídil. Když se před nimi objevil jihozápadní kout pozemku, všichni bratři v úžasu umlkli a zírali na to, co se před nimi objevilo.

Tenhle dárek by se do Velké síně rozhodně nevešel.

Čtveřice mohutných prastarých dubů nesla ten nejsložitější stromový domek, jaký kdo z nich – a nejspíš kdokoli na světě – kdy viděl. Mnohapatrový zázrak. Vypadal jako z pohádky, jako by ho někdo z dubů vytáhl kouzlem, jako by tam patřil. Jameson napočítal mezi stromy devět lávek. Dům měl dvě věže. Šest spirálových skluzavek. Žebříky, lana, schody, které jako by se vznášely ve vzduchu.

Byl to ten nejúžasnější stromový domek, jaký by si kdokoli dokázal představit.

Jejich dědeček stál před tím vším, paže založené a na tváři slabý náznak úsměvu. „No, chlapci,“ pronesl velký Tobias Hawthorne, když golfový vozík zastavil a ve větvích zahvízdal vítr. „Čekal jsem, že tu budete dřív.“

KAPITOLA 1

GRAYSON

Rychleji. Grayson Hawthorne byl ovládaná síla. Jeho postoj byl bezchybný. Dávno už zdokonalil umění vizualizovat si protivníka, cítit každou ránu, vkládat setrvačnost celého těla do každého bloku, každého útoku.

Ale člověk může být vždycky rychlejší.

Když Grayson dokončil sekvenci podesáté, zastavil se, po nahé hrudi mu stékal pot. Ovládaně, rovnoměrně dýchal. Klekl si před tím, co zbylo z jejich dětského stromového domku, rozmotal obal a rozhlédl se po svých možnostech: tři dýky, dvě s ozdobnými jílci, jedna nenápadná a hladká. Právě tu vzal Grayson do ruky.

Vstal s nožem v ruce, paže spuštěné. Mysl – čistá. Tělo – uvolněné. Začni. Existovalo mnoho stylů boje s nožem a Grayson je ten rok, co mu bylo třináct, prostudoval všechny. Vnuci miliardáře Tobiase Hawthorna samozřejmě nikdy nic jen tak nestudovali. Jak si jednou zvolili předmět zájmu, očekávalo se od nich, že v něm budou žít, dýchat ho, že se v něm stanou mistry.

A tohle se Grayson během toho roku naučil. Postoj je všechno. Člověk nepohybuje čepelí. Pohybuje se sám a čepel se pohybuje s ním. Rychleji. Rychleji. Musí to působit přirozeně. Musí to být přirozené. Jakmile svaly strnou, jakmile přestaneš dýchat, jakmile narušíš postoj, místo abys plynule přecházel od jednoho k druhému, prohrál jsi.

A Hawthornové neprohrávají.

„Když jsem ti říkal, ať si najdeš nějakýho koníčka, nemyslel jsem to takhle.“

Grayson Xanderovu přítomnost ignoroval, dokud nedokončil celou sekvenci a nehodil dýku tak, že se s dokonalou přesností zabodla do nízko rostoucí větve tři metry od něj. „Hawthornové nemají koníčky,“ připomněl mladšímu bratrovi a šel si pro nůž. „Máme specializace. Odbornosti.“

„Všechno, co stojí za to dělat, stojí za to dělat dobře,“ zacitoval Xander a povytáhl obočí – z nichž jedno mu právě začínalo dorůstat po jistém nepovedeném experimentu. „A všechno, co se dělá dobře, se dá dělat líp.“

Proč by se nějaký Hawthorne spokojil s tím být lepší, zašeptal hlásek v Graysonově hlavě, když může být nejlepší?

Grayson sevřel jílec dýky a zatáhl. „Měl bych se vrátit k práci.“

„Ty jsi úplně posedlý,“ prohlásil Xander.

Grayson uložil dýku do pouzdra, potom balíček znovu sroloval a uvázal. „Mám osmadvacet miliard důvodů být posedlý.“

Avery si stanovila nemožný úkol – a jim také: za pět let rozdat více než osmadvacet miliard dolarů. To byla velká většina hawthornovského jmění. Uplynulých sedm měsíců strávili pouze tím, že sestavovali radu nadace a poradní výbor.

„Máme ještě pět měsíců na rozhodnutí o prvních třech miliardách dotací,“ prohlásil rázně Grayson, „a já jsem Avery slíbil, že ji v tom nenechám.“

Graysonu Hawthornovi na slibech záleželo – a na Avery Kylie Grambsové taky. Na dívce, která zdědila jmění jejich dědečka. Na cizince, která se stala jednou z nich.

„Jako člověk, který má kamarády, přítelkyni a malou armádu robotů, ti můžu říct, že bys podle mýho názoru potřeboval trochu vyváženější život,“ nechal se slyšet Xander. „Nějaký opravdový koníček? Volný čas?“

Grayson si ho změřil. „Od doby, co ti minulý měsíc začaly prázdniny, jsi už podal nejmíň tři patenty, Xane.“

Xander pokrčil rameny. „To jsou zábavný patenty.“

Grayson se ušklíbl a pak si bratra změřil. „Jak se má Isaiah?“ zeptal se tiše.

Když bratři Hawthornové vyrůstali, nikdo z nich neznal identitu svého otce – dokud Grayson nezjistil, že jeho otcem byl Sheffield Grayson. Nashův se jmenoval Jack Nash. A Xanderův se jmenoval Isaiah Alexander. Z těch tří mužů si jedině Isaiah zasloužil označení otec. On a Xander podali ty „zábavné patenty“ společně.

„Teď mluvíme o tobě,“ prohlásil Xander zatvrzele.

„Měl bych se vrátit k práci,“ zopakoval Grayson tónem, který velmi účinně odkazoval každého kromě jeho bratrů do patřičných mezí. „A i když si to Avery a Jameson zřejmě nemyslí, tak nepotřebuju chůvu.“

„Ty nepotřebuješ chůvu,“ souhlasil Xander vesele, „a já rozhodně nepíšu knihu s názvem Krmení a péče o vašeho zádumčivého dvacetiletého bratra.“

Grayson přimhouřil oči.

„Můžu tě ujistit,“ prohlásil Xander velmi vážně, „že v ní nejsou obrázky.“

Dřív než Grayson dokázal vymyslet nějakou vhodnou hrozbu, kterou by reagoval, zabzučel mu telefon. Předpokládal, že jsou to údaje, které si vyžádal, a tak telefon vytáhl, jenže tam objevil zprávu od Nashe. Podíval se na Xandera a okamžitě pochopil, že jeho nejmladší bratr ji dostal také.

Grayson to osudné poselství přečetl nahlas. „Devět – jedna – jedna.“

KAPITOLA 2

JAMESON

Řev vodopádů. Mlha ve vzduchu. Dotyk Averyiných zad na jeho hrudi. Jameson Winchester Hawthorne byl hladový – po tomhle, po ní, po čemkoli, po všem, chtěl víc.

Vodopády Iguazú jsou největší soustava vodopádů na světě. Lávka, na které stáli, je dovedla až na samý okraj neuvěřitelné hloubky. Jameson se díval na vodopády a cítil lákání toho víc. Změřil si zábradlí. „Vyzveš mě?“ zamumlal Avery do zátylku.

Natáhla ruku a dotkla se jeho brady. „V žádném případě.“

Jamesonovy rty se prohnuly – škádlivý, poťouchlý úsměv. „Nejspíš děláš dobře, Dědičko.“

Natočila hlavu ke straně a podívala se mu do očí. „Nejspíš?“

Jameson se zase podíval na vodopády. Nezastavitelné. Zakázané. Smrtící. „Nejspíš.“

Bydleli ve vile postavené na pilířích a obklopené džunglí. Celé kilometry kolem nebyl nikdo než oni dva, Averyina ochranka a jaguáři řvoucí v dálce.

Jameson vycítil, že se Avery blíží, ještě než ji uslyšel.

„Hlava, nebo orel?“ Opřela se o zábradlí a ukázala mu bronzovou a stříbrnou minci. Hnědé vlasy se jí uvolňovaly z ohonu, košile s dlouhými rukávy byla dosud vlhká od vodopádů.

Jameson vztáhl ruku k její gumičce a pomalu, jemně ji sundal – a zahodil. Hlava, nebo orel bylo pozvání. Výzva. Políbíš ty mě, nebo já políbím tebe? „Kdo rozdává, rozhodne, Dědičko.“

„Jestli rozdávám já…“ Avery mu položila dlaň na hruď, očima ho vyzývala, ať něco dělá s tou její vlhkou košilí. „Budeme potřebovat karty.“

Co všechno se dá dělat s balíčkem karet, myslel si Jameson. Ale než stačil vyslovit některé z těch lákavějších možností, zabzučel satelitní telefon. To číslo mělo jen pět lidí: jeho bratři, její sestra a její právnička. Jameson zavrčel.

Zpráva byla od Nashe. Devět vteřin nato satelitní telefon zazvonil a Jameson ho vzal. „Skvělý časování jako vždycky, Grayi.“

„Takže zprávu od Nashe jsi dostal?“

„Jsme předvoláni,“ prohodil Jameson. „Hodláš se zase ulít?“

Každý z bratrů Hawthornových měl za rok právo na jednu jedinou devět – jedna – jedna. Ten kód ani tak neznamenal krizi, jako spíš Chci vás všechny tady. Ale když ji jeden z bratrů poslal, ostatní přišli a na nic se neptali. Ignorovat devět – jedna – jedna mívalo… následky.

„Jestli řekneš jediné slovo o kožených kalhotách,“ zavrčel Grayson, „tak tě –“

„Říkal jsi kožený kalhoty?“ Tohle si Jameson užíval. „Ty se nám sypeš, Grayi. Chceš po mně, abych ti poslal fotku těch neuvěřitelně přiléhavých kožených kalhot, co sis musel vzít, když jsi tenkrát jednou ignoroval devět – jedna – jedna?“

„Neposílej mi fotku –“

„Tak video?“ zeptal se Jameson hlasitě. „Chceš video, jak jsi v těch kalhotách zpíval karaoke?“

Avery mu vytrhla telefon z ruky. Věděla stejně dobře jako Jameson, že Nashovo předvolání se ignorovat nedá. A měla zlozvyk netrápit jeho bratry.

„To jsem já, Graysone.“ Avery si sama prohlédla Nashovu zprávu. „Uvidíme se v Londýně.“

KAPITOLA 3

JAMESON

Jameson koukal uprostřed noci z okna soukromého letadla. Avery mu spala na hrudi. V přední části seděl tiše Oren a zbytek ochranky.

Ticho na Jamesona vždycky doléhalo, stejně jako nehybnost. Skye jim jednou pověděla, že není stvořená pro nehybnost, a ačkoli Jameson hrozně nerad viděl jakoukoliv podobnost mezi sebou a svou rozmazlenou a občas vražednou matkou, věděl, jak to myslí.

A v posledních týdnech to bylo čím dál horší. Od Prahy. Jameson tu nevyžádanou připomínku zahnal, ale v noci, když se neměl čím rozptýlit, skoro nedokázal odolat nutkání pamatovat si, přemýšlet, poddat se vábení rizika a záhady, která volala po rozřešení.

„Už máš zase ten pohled.“

Jameson pohladil Avery po vlasech. Hlavu si dosud opírala o jeho hruď, ale oči měla otevřené. „Jaký pohled?“ zeptal se tiše.

„Náš pohled.“

Avery byla naprogramovaná na řešení hádanek, stejně jako on. A přesně proto Jameson nemohl riskovat, že ho sevře ticho a nehybnost. Proto se pořád musel něčím zabývat. Protože kdyby si dovolil skutečně přemýšlet o Praze, chtěl by jí to říct, a kdyby jí to řekl, bylo by to skutečné. A on se obával, že kdyby to bylo skutečné, žádné rozptýlení by ho už neudrželo, bez ohledu na to, jak šílené nebo nebezpečné to všechno mohlo být.

Jameson by svěřil Avery všechno, co měl, všechno, čím byl, ale ne vždycky věřil sám sobě, že se zachová správně. Že se zachová chytře. Že se zachová bezpečně.

Neříkej jí to. Přinutil se přemýšlet o něčem jiném a zahnat všechny myšlenky na Prahu. „Dostala jsi mě, Dědičko.“ Jediný způsob, jak před Avery cokoli utajit, bylo ukázat jí něco jiného. Něco pravdivého. Svést ji ze stopy. „Můj volný rok skoro končí.“

„Jsi neklidný.“ Avery se zvedla z jeho hrudi. „Už celý měsíce. Na tomhle výletě se to tak nepoznalo, ale při těch ostatních, když pracuju…“

„Chci…“ Jameson zavřel oči a představil si sám sebe u vodopádů, jak poslouchá ten řev – a prohlíží si zábradlí. „Vlastně nevím, co chci. Něco.“ Podíval se za oknem do tmy. „Dělat velký věci.“

To bylo vždycky hawthornovské motto – ne velké jako velmi dobré, ale velké jako ohromující, trvalé a neuvěřitelné. Velké jako vodopády.

„Však děláme velký věci,“ připomněla mu Avery. Rozdat dědečkovy miliardy byla její velká věc. Ona změní svět. A já jsem tady s ní. Slyším ten řev. Cítím tu spršku. Ale Jameson se nemohl zbavit hlodajícího nepříjemného pocitu, že postává za provazy.

On nedělal velké věci. Ne tak, jak je dělala ona. Dokonce ani ne tak, jak je dělal Gray.

„Tohle bude poprvé, co se vrátíme do Evropy,“ řekla Avery tiše, předklonila se a podívala se do tmy stejně jako on, „od tý doby, co jsme byli v Praze.“

Tobě nic neujde, Avery Kylie Grambsová.

Umění bezstarostného úsměvu vypracoval k dokonalosti. „Už jsem ti říkal, Dědičko, že s Prahou si nemusíš dělat starosti.“

„Já si je nedělám, Hawthorne. Jsem zvědavá. Proč mi nechceš říct, co se tu noc stalo?“ Avery věděla, jak využít i ticho ke svému prospěchu. Každou pauzu načasovala tak, aby získala jeho plnou pozornost. Aby cítil její mlčení jako dech na své kůži. „Přišel jsi domů za svítání. Byl jsi cítit ohněm a popelem. A byl jsi pořezaný,“ – položila mu ruku tam, kde mu končila klíční kost, na okraj krku – „tady.“

Kdyby ho Avery chtěla přinutit, aby jí to řekl, mohla by. Jedno slovíčko – Tahiti – a všechna jeho tajemství by jí patřila. Ale nechtěla naléhat a Jameson to věděl a ničilo ho to. Všechno na ní ho ničilo tím nejlepším možným způsobem.

Neříkej to. Nemysli na to. Odolej.

Jameson přiblížil rty na pouhý centimetr k jejím. Mezi nimi stoupalo horko. „Jestli chceš, slečno Záhadná,“ zamumlal – to jméno bylo vzpomínkou na jiný čas, „můžeš mi začít říkat pan Záhada.“

KAPITOLA 4

GRAYSON

Grayson už v Londýně nebyl několik let, ale byt vypadal úplně stejně: stejná historická fasáda, stejný moderní interiér, stejné dvě terasy, stejný nádherný výhled.

A ten výhled sledovali stejní čtyři bratři.

Jameson, který stál vedle Graysona, se podíval na Nashe a tázavě povytáhl obočí. „Tak co se děje, kovboji?“ Grayson uvažoval o tomtéž. Nash svou každoroční devět – jedna – jedna skoro nikdy nevyužíval.

„Tohle.“ Jejich nejstarší bratr položil na skleněný stolek sametovou krabičku. Krabičku na prsten. 

Grayson si najednou uvědomil, že není schopen mrknout, když ji Nash otevřel a ukázal jim pozoruhodný šperk: černý opál obklopený složitými diamantovými listy a zasazený v platině. Barevné skvrnky v drahokamu byly fascinující. Řemeslné zpracování neporovnatelné. „Dala mi ho babi,“ řekl Nash. „Patřil naší babičce.“

Nash byl jediný z nich, kdo si trochu pamatoval na Alici Hawthornovou, která zemřela dřív, než se zbytek bratrů Hawthornových vůbec narodil.

„Nebyl to její snubní ani zásnubní prsten,“ protáhl Nash. „Ale babi říkala, že by slušel Lib.“ Nash trochu sklonil hlavu. „K tomu účelu.“

Lib jako Libby, Nashova partnerka a Averyina sestra. Grayson cítil, jak se mu tají dech.

„Naše prababička ti dala rodinný prsten pro Libby,“ shrnul to Xander, „a to je problém?“

„To je,“ potvrdil Nash.

Grayson konečně vydechl. „Protože nejsi připravený.“

Nash zvedl hlavu a pomalu, poťouchle se usmál. „Protože už jsem jí jeden koupil sám.“ Položil na stůl druhou krabičku. Svaly na Graysonově hrudním koši se jeden po druhém stáhly, a on ani nevěděl proč.

Jameson, který nepřirozeně znehybněl, jen uviděl ten první prsten, se probral a otevřel druhou krabičku. Byla prázdná.

Nashuž ji požádal o ruku. On a Libby jsou zasnoubení. To vědomí Graysona zasáhlo překvapivě silně. Všechno se mění. Byla to zbytečná myšlenka, samozřejmá a opožděná. Jejich dědeček je mrtvý. Vydědil je. Všechno se už změnilo. Nash je s Libby. Jameson je s Avery. Dokonce i Xander má Max. „Nashi Westbrooku Hawthorne,“ zahřímal Xander. „Připrav se na povzbuzující oslavné objetí mužné radosti!“

Xander ale Nashovi žádný čas na přípravu nedal a vrhl se na něj hned – objímal ho, cloumal s ním, zápasil, pokoušel se zvednout Nashe do výšky, to všechno najednou. Jameson se k té mele přidal. A Grayson se přinutil zapomenout na všechno ostatní, uchopil Nashe za rameno a pak ho strhl dozadu.

Tři na jednoho. Nash neměl šanci.

„Improvizovaná rozlučka se svobodou!“ prohlásil Jameson, když se ti čtyři konečně pustili. „Dej mi hodinu.“

„Dost.“ Nash zvedl ruku a první příkaz typu kdo je tady nejstarší bratr? doplnil druhým. „Otoč se.“ Jameson poslechl a Nash ho probodl pohledem. „Plánuješ zase provádět něco nezákonného, Jamie? Protože v poslední době docela jedeš.“

Grayson věděl o jednom incidentu v Monaku, dalším v Belize.

Jameson trochu pokrčil rameny. „Však víš, co se říká, Nashi. Když tě neobviní, nic se nestalo.“

„Vážně se to říká?“ opáčil Nash klamně mírným tónem, a pak si Grayson uvědomil, že Nash sjel tím svým pohledem k němu.

Co jsem provedl? Grayson přimhouřil oči. „Ty jsi nás sem nezavolal kvůli sobě.“

Nash se opřel. „Obviňuješ mě, že jsem matka kvočna, Grayi?“

„Do sebe, do sebe!“ povzbuzoval je Xander vesele, nepřiměřeně nadšený tou představou.

Nash se ještě naposled podíval na Graysona a pak se zase obrátil k Jamesonovi. „Improvizovaná rozlučka se svobodou,“ souhlasil. „Ale Gray a Xan ti pomůžou plánovat – a pravidla stromovýho domku.“

Co se stane ve stromovém domku, zůstane ve stromovém domku.

KAPITOLA 5

GRAYSON

Večer skončil ve tři ráno. „Lezení po ledový stěně, skleněný most, motorový člun, mopedy…“ Graysonovi připadalo, že Jameson je sám se sebou ohromně spokojený. „A samozřejmě kluby.“

„Mně jako dobrý vylepšení přišla ta středověká krypta,“ dodal Xander.

Grayson povytáhl obočí. „Ale něco mi říká, že bez toho svázání tesapáskou by se Nash docela obešel.“

Oslavenec si sundal kovbojský klobouk a opřel se o zeď. „Co se stane ve stromovým domku, zůstane ve stromovým domku,“ varoval znova a jeho tichý tón Graysonovi připomněl, že nahoře spí Avery a Libby.

Graysonovi se stáhlo hrdlo. „Blahopřeju,“ řekl svému bratrovi a myslel to upřímně. Život je změna. Lidi mají jít dál, i když on sám nemůže.

Jameson a Xander se odpotáceli do postele, ale Graysona Nash zadržel. Když zůstali sami dva, vložil mu něco do ruky. Krabičku s prstenem. Tím babiččiným, s černým opálem.

„Co kdyby sis to nechal u sebe?“ řekl.

Grayson polkl sevřeným hrdlem. „Proč já?“ Jasná volba by byl Jameson, ze zřejmého důvodu.

„A proč ne ty, Grayi?“ Nash se naklonil dopředu a podíval se Graysonovi přímo do očí. „Jednou, s někým – proč ne ty?“

Když se Grayson za několik hodin vzbudil, prsten ležel dosud v krabičce na nočním stolku. Proč ne ty?

Grayson se zvedl z postele a rázně zastrčil krabičku do tajné přihrádky v kufru. Jestli Nash chce, aby byl rodinný prsten v bezpečí, postará se o to. Specialitou Graysona Hawthorna bylo chránit věci, na kterých záleží, dokonce i když si nemůže dovolit, aby na nich záleželo příliš.

Avery už byla vzhůru a venku na terase se krmila u impozantního snídaňového bufetu. „Slyšela jsem, že to včera bylo legendární.“ Podala mu šálek kávy – byla černá, horká a šálek skoro přetékal.

„Jameson moc mluví,“ prohlásil Grayson. Šálek mu zahříval ruku.

„Věř mi,“ zamumlala Avery, „že Jameson umí udržet tajemství docela dobře.“

Grayson si ji prohlížel tak, jak by si to před několika měsíci ještě nedovolil. Dnes už to nebolelo tolik, jako by to bolelo tenkrát. „Zase má černý myšlenky?“

„Ne.“ Avery zavrtěla hlavou a vlasy jí padly do obličeje. „Jenom něco hledá – nebo se snaží něco nehledat. Nebo oboje.“ Odmlčela se. „Co ty, Grayi?“

„V pohodě.“ Ta reakce byla automatická, rutinní a nepřipouštěla odpor. Ale s ní u toho nějak nikdy nedokázal zůstat. „A jenom pro pořádek, kdyby ti Xan ukázal ‚knihu‘, kterou napsal, tak ji zničíš, nebo přijdou následky.“

„Následky!“ Na terasu vtrhl Xander. Protáhl se mezi nimi a popadl čokoládový croissant. „To mám nejradši!“

„Je tu snad někdo, kdo nemá po ránu rád příchuť následků?“ Přišoural se Jameson, vzal si croissant a mávl jím směrem ke Graysonovi. „Říkala ti Avery o svým dnešním programu schůzek? V Londýně se oficiálně rozneslo, že dorazila hawthornovská dědička.“

„Schůzky?“ Grayson vzal do ruky mobil. „V kolik?“ Než ale stačila odpovědět, telefon zazvonil. Když Grayson viděl, kdo volá, prudce vstal. „Tohle musím vzít.“ Vrátil se dovnitř, zavřel za sebou a ujistil se, že ho nikdo nesledoval, než hovor přijal.

„Předpokládám, že máme problém.“

KAPITOLA 6

JAMESON

„Fascinující,“ prohlásil Jameson směrem, kam Grayson odešel. „Skutečně jsem v jeho obličeji zahlédl stopu opravdový lidský emoce?“

Avery si ho významně změřila. „Máš starost?“ zeptala se. „Nebo jsi zvědavý?“

„Myslíš na Graysona?“ řekl Jameson. Obojí. „Ani jedno. Nejspíš mu volá jeho krejčí a chce si z něj utahovat kvůli tomu, že má ve dvaceti vlastního krejčího.“

Xander se zazubil. „Mám se snad vplížit dovnitř a odposlechnout ho?“

„Chceš naznačit, že jsi byť jen vzdáleně schopný být nenápadný?“ odsekl Jameson.

„Já umím být nenápadný!“ trval Xander na svém. „Ty máš zjevně pořád ještě vztek na to, jak jsem svýma legendárníma tanečníma schopnostma včera v tom klubu všem vyrazil dech.“

Jameson se nenechal vyprovokovat a podíval se po Orenovi, který právě přišel na terasu. „Když tak mluvíme o naší malý oslavě,“ podotkl Jameson, „jak zlá je dnes ráno situace s paparazzii?“

„Britský bulvár.“ Oren přimhouřil oči. Šéf Averyiny ochranky byl bývalý voják, a děsivě schopný. To, že vůbec přimhouřil oči, samo Jamesonovi řeklo, že situace s paparazzii dobrá rozhodně není. „Dva moji lidé hlídkují venku.“

„A já mám schůzky,“ vložila se do toho rázně Avery. Měnit plány kvůli paparazziům zjevně nehodlala, a Oren byl příliš chytrý, než aby po ní něco takového chtěl.

„Mohl bych odvést jejich pozornost,“ nabídl se Jameson s ďábelským úšklebkem. Vyvolávat chaos byla jeho specialita.

„Vážím si tý nabídky,“ odpověděla polohlasně Avery a na odchodu se zastavila, aby lehce a provokativně přejela rty přes ty jeho. „Ale ne.“

Polibek byl krátký. Příliš krátký. Jameson se díval, jak odchází. Oren ji následoval. Xander se nakonec šel osprchovat. Jameson zůstal na terase, vychutnával si výhled, nechal na jazyku kousek po kousku rozpouštět dekadentní máslový croissant a snažil nemyslet na to, jaké je tu ticho a jaký klid.

A pak se znovu objevil Grayson se zavazadlem v ruce. „Musím jet.“

„Kam?“ zeptal se okamžitě Jameson. Graysonovi prospívalo na ten jeho božský komplex, když musel čelit výzvám, a taky to málokdy byla nuda. „A proč?“

„Musím vyřídit jednu soukromou záležitost.“

„Odkdy ty máš soukromé záležitosti?“ Teď už to Jamesona skutečně zajímalo.

Na tuhle otázku se Grayson ani neobtěžoval odpovědět, jen se otočil a zamířil ke dveřím. Jameson vyrazil za ním, ale v té chvíli mu zabzučel mobil – Oren.

Je s Avery. Jameson se okamžitě zastavil a vzal to. „Problém?“ zeptal se bodyguarda.

„Na mé straně ne. Avery je v pohodě. Ale jeden z mých mužů právě zastavil vrátného.“ Během Orenova hlášení se Grayson ztratil Jamesonovi z dohledu. „Vrátný má nějakou zásilku. Pro tebe.“

V hale mu vrátný podal stříbrný tác. Na tácu ležela jen jediná kartička.

Jameson naklonil hlavu ke straně. „Co je to?“

Vrátnému zářily oči. „Vypadá to na navštívenku, pane.“

Jamesona to zaujalo. Uchopil vizitku mezi prostředníček a ukazovák – kouzelnický úchop, jako by se ji chystal nechat zmizet. Jen jeho pohled dopadl na slova vyražená na kartičce, zbytek světa se ztratil.

Na přední straně stálo jméno a adresa. Ian Johnstone-Jameson. King’s Gate Terrace 9. Jameson vizitku obrátil. Rukou tam nebyly připsány žádné instrukce, jenom čas. 14 00.

KAPITOLA 7

JAMESON

O několik hodin později Jameson vyklouzl z bytu tak, že si Nash, Xander ani ochranka ničeho nevšimli. Pokud šlo o britské paparazzie, ti nebyli zvyklí sledovat Hawthorny. Jameson dorazil na King’s Gate Terrace 9 se stylovým zpožděním a sám.

Jestli chceš hrát, Iane Johnstone-Jamesone, tak budu hrát. Ne protože by potřeboval otce, že by ho chtěl nebo po něm toužil, jako když byl kluk, ale protože něco dělat, zaměstnat nějak svou mysl, se mu dnes pořád zdálo méně nebezpečné než nedělat nic.

Budova byla bílá a veliká, měla čtyři patra a zabírala celý blok, jeden luxusní byt vedle druhého a mezi nimi jedno dvě vyslanectví. Čtvrť byla luxusní a exkluzivní. Než stačil stisknout tlačítko zvonku, už se blížil ochrankář. Jeden strážný na několik bytů.

„Mohu pro vás něco udělat, pane?“ Tón toho člověka naznačoval, že ne, to tedy nemůžu.

Ale Jameson nebyl pro nic za nic Hawthorne. „Byl jsem pozván. Číslo devět.“

„Netušil jsem, že on je tady.“ Mužova odpověď byla zdvořilá, ale pohled pátravý. Jameson vytáhl vizitku. „Aha,“ řekl muž a vzal si ji od něj. „Prosím.“

Dvě minuty nato stál Jameson v hale bytu, vedle nějž působila hawthornovská londýnská rezidence skromně. Bílý mramor vykládaný lesklým černým B na chodbě, která jako by se táhla donekonečna, skrz celý byt. Skleněné dveře umožňovaly nerušený výhled na dokonalý výběr uměleckých děl po celé její strohé bílé délce.

Z jedněch skleněných dveří vyšel Ian Johnstone-Jameson.

Tahle rodina je natolik významná, slyšel Jameson posměšný tón své matky, že aby někdo z těch mužů, s kterými jsem spala, nevěděl, že má syna, to by musel žít pod kamenem.

Muži, který se k němu blížil, mohlo být asi pětačtyřicet, husté hnědé vlasy měl právě tak dlouhé, aby nevypadal jako typický CEO nebo politik. V jeho rysech bylo cosi bolestně známého – rozhodně to nebyl nos ani čelist, ale tvar a barva jeho očí, křivka jeho rtů. Pobavení.

„Slyšel jsem, že je tu jistá podoba,“ podotkl Ian přízvukem stejně nóbl jako jeho adresa. Mírně naklonil hlavu na stranu navyklým pohybem, který Jameson poznával až příliš dobře. „Máš zájem o prohlídku?“

Jameson pozvedl obočí. „A máš zájem mi ji poskytnout?“ Člověka se nic nedotkne, když to sám nedovolí.

„Půjčka za oplátku.“ Ianovi se rty prohnuly v úsměvu. „To respektuju. Tři otázky.“ Brit se otočil, zamířil zpátky tam, odkud přišel, a otevřel první skleněné dveře. „Ty ti dám výměnou za to, že odpovíš na jednu moji.“

Ian Johnstone-Jameson přidržel skleněné dveře otevřené a čekal. Jameson ho nechal čekat a pak lenivě vyrazil.

„Nejdřív se budeš ptát ty,“ řekl Ian.

Myslíš? řekl si v duchu Jameson, ale byl příliš Hawthorne na to, aby padl do pasti a řekl to nahlas. „A jestli se tě na nic zeptat nechci, jsem zvědavý, co mi nabídneš dál.“

Ianovi se zaleskly oči, jasně zelené. „Neformuloval jsi to jako otázku,“ poznamenal.

Jameson se usmál, až mu blýskly zuby. „Ne. Neformuloval.“ Šli dlouhou chodbou přes další skleněné dveře a kolem Matissova obrazu. Jameson počkal až do kuchyně – celé černé, od kuchyňské desky přes přístroje po žulovou podlahu – a potom položil první otázku. „Co chceš, Iane Johnstone-Jamesone?“

Člověk nemohl vyrůstat jako Hawthorne, aniž by pochopil, že každý něco chce.

„To je jednoduché,“ odpověděl Ian. „Chci ti položit otázku, nebo spíš chci, abys pro mě něco udělal. Ale abych ukázal dobrou vůli, tak ti na tu otázku odpovím i v obecnějším slova smyslu. Jako obecné životní pravidlo chci tři věci: Potěšení. Výzvy.“ Usmál se. „A vyhrávat.“

Jameson neočekával, že by ho cokoli, co ten muž řekne, mohlo tak zasáhnout.

Soustřeď se. Skoro slyšel dědečkovo napomínání. Přestaňte se soustředit, chlapci, a prohrajete. Projednou se Jameson té myšlenky držel. On je Jameson Winchester Hawthorne. Od tohohle muže nepotřebuje vůbec nic.

Nejsou si vůbec podobní.

„A jak pro tebe vypadá vítězství?“ Jameson položil otázku, která mu měla umožnit toho muže odhadnout. Poznej člověka a poznáš jeho slabost.

„Různě.“ Ian si tu otázku zřejmě užíval. „Příjemná noc s krásnou ženou. Ano od lidí, kteří rádi říkají ne. A často…“ položil na to slovo důraz, „je to vítězný list. Rád si trochu zahraju.“

Jameson si jeho prohlášení snadno přeložil. „Jsi hazardní hráč.“

„To jsme přece všichni,“ odpověděl Ian. „Ale ano, profesí jsem hráč pokeru. Tvou matku jsem poznal v Las Vegas ten rok, kdy jsem získal obzvlášť žádoucí mezinárodní titul. Upřímně řečeno, moje rodina by dávala přednost tomu, abych si vybral úctyhodnější zábavu, třeba šachy – nebo ještě radši finance. Ale já jsem v tom, co dělám, dost dobrý, abych obvykle nemusel pít z rodinného poháru. Takže jejich preference – speciálně mého otce a nejstaršího bratra – nejsou podstatné.“ Ian zlehka poklepával prsty o kuchyňskou desku. „Většinou.“

Ty máš bratry? Jameson si tu otázku pomyslel, ale nahlas ji nevyslovil. Místo toho konstatoval: „Oni o mně nevědí.“ Jameson nespouštěl oči z Ianovy tváře. „Tvoje rodina.“

Každý se nějak prozradí. Stačí jen najít čím.

„To nebyla otázka,“ podotkl Ian a jeho výraz se nezměnil. A tím se prozradil on. Tohle je muž, jehož tvář umí tisícem různých způsobů vyjádřit, že život a všichni v něm nejsou nic než zábava. Tisíc způsobů – a on zůstal u jednoho.

„Nebyla to otázka,“ souhlasil Jameson. „Ale dostal jsem odpověď.“

Ian Johnstone-Jameson rád vyhrává. To, co si o něm myslí jeho rodina, ho většinou nezajímá. Nevědí, že má nemanželského syna.

„Jestli tě to zajímá,“ pokračoval Ian, „trvalo pár let, než jsem si to uvědomil i já sám. A tou dobou, no…“ a drobným pokrčením ramen větu dokončil: Proč se namáhat? 

Jameson si odmítl nechat ublížit. Zbývala mu ještě jedna otázka. Chytré by bylo hledat nějakou páku. Jaké je mobilní číslo tvého nejstaršího bratra? Přímá linka na tvého otce? Jakou otázku nejvíc doufáš, že ti nepoložím?

Ale Jameson nebyl mezi Hawthorny tím, kdo se rozhoduje chytře. On riskoval. Držel se svého instinktu. Podruhé s ním už možná mluvit nebude. „Jsi náměsíčný?“

Byla to hloupá otázka – triviální. Dala se zodpovědět jediným slovem.

„Ne.“ Ian Johnstone-Jameson na okamžik vypadal méně povznesený.

„Já jsem byl,“ pokračoval Jameson tiše. „Když jsem byl malý.“ Trochu pokrčil rameny, stejně bezstarostně, jak to dokázal Ian. „Tři otázky, tři odpovědi. Je řada na tobě.“

„Jak jsem říkal, potřebuju, abys pro mě něco udělal, a ty…“ Ian to vyslovil způsobem, ve kterém jako by zaznělo cosi vědoucího. „Myslím, že tě moje nabídka zaujme.“

„Hawthorna není snadné zaujmout,“ odpověděl Jameson.

„To, co od tebe potřebuju, má velmi málo společného s tím, že jsi Hawthorne, a hodně společného s faktem, že jsi můj syn.“

Bylo to poprvé, co to vyslovil, poprvé, co Jamesonovi ta slova nějaký muž řekl. Jsi můj syn.

Bod pro tebe, Iane.

„Potřebuju hráče,“ řekl muž. „Někoho chytrého a mazaného, nemilosrdného, ale nikdy nudného. Někoho, kdo dokáže kalkulovat pravděpodobnosti, překonávat je, působit na lidi, prodat bluf a – ať se děje cokoli – zvítězit.“

„Jenže…“ Jameson se poťouchle ušklíbl, „ty sám příslušnou hru nehraješ.“

A tady to bylo znova – to, čím se Ian prozrazoval. Bod, Jamesone.

„Byl jsem požádán, abych na jistou posvátnou půdu už nevkročil.“ Ian to říkal, jako kdyby i tohle byla zábava. „Moje přítomnost je dočasně nevítaná.“

Jameson si to přeložil: „Zakázali ti vstup.“ Kam? „Začni od začátku a řekni mi to všechno. Jestli zjistím, že si něco necháváš pro sebe – a to zjistím –, tak moje odpověď na tvoji žádost bude znít ne. Jasné?

„Jako den.“ Ian se lokty opřel o třpytivou černou desku. „V Londýně existuje jistý podnik, jehož jméno se nikdy nevyslovuje. Když ho řekneš nahlas, může tě potkat dost nepříjemná smůla, o kterou se postarají nejmocnější muži v téhle zemi. Aristokrati, politici, výjimeční boháči…“

Ian si Jamesona měřil dost dlouho, aby se ujistil, že ho skutečně poslouchá, pak se obrátil, otevřel černou skřínku a vytáhl dvě broušené whiskovky. Postavil je na ostrůvek, ale nevytáhl láhev.

„Dotyčný klub,“ pokračoval Ian, „se jmenuje Ďáblova milost.“ To jméno Jamesonovi utkvělo, vrylo se mu do mozku, lákalo jako znamení hlásající, že nikdo nesmí dál.

„Milost založili v období regentství. Ale zatímco ostatní elitní herny té doby usilovaly o proslulost, Milost je podnik jiného druhu – v podstatě tajná společnost, nejen herní peklo.“ Ian zlehka přejel prstem po okraji jedné z křišťálových sklenic a nespouštěl z Jamesona oči. „O Ďáblově milosti v historických knihách žádnou zmínku nenajdeš. Neprožila žádný vzestup a pád jako například Crockfords ani nesoupeřila se slavnými kluby jako třeba White’s. Od samého začátku fungovala v utajení. Založil ji člověk tak vysokého společenského postavení, že i pouhá šeptanda o její existenci stačila zajistit, aby každý, kdo dostal šanci stát se členem, pro to byl ochoten obětovat skoro cokoli.

V těch prvních dobách se klub často stěhoval, ale luxus, který poskytoval, blízkost k moci, výzva… nic podobného Milosti prostě neexistovalo.“ Ianovi zářily oči. „A dodnes nic takového neexistuje.“

Jameson nevěděl nic o Crockfords nebo White’s nebo o období regentství, ale pochopil, jaký příběh se skrývá za příběhem. Moc. Exkluzivita. Tajemství. Hry.

„Nic takového neexistuje,“ zopakoval Jameson a mysl mu jela na plné obrátky. „A tobě tam zakázali vstup. Jméno se nesmí nikdy vyslovit, ale ty mi tady vykládáš celou tu tajnou historii.“

„U stolů v Milosti jsem něco ztratil.“ V Ianových očích se objevil prázdný výraz. „Vyhlídku – domov mých předků z matčiny strany. Odkázala ho mně, a ne mým bratrům, a já ho musím vyhrát zpátky. Spíš potřebuju, abys ho pro mě vyhrál zpátky ty.“

„A proč bych ti měl pomáhat?“ zeptal se Jameson tichým hedvábným hlasem. Tohle je cizí člověk. Ničím si navzájem nejsou.

„Ano, proč?“ Ian přistoupil k jiné skříňce a vytáhl láhev skotské. Nalil do každé sklenice dva centimetry a jednu z nich posunul po černé žule k Jamesonovi.

Otec roku.

„Na téhle planetě je jen hrstka lidí, kteří by dokázali udělat to, co chci po tobě,“ pokračoval Ian tónem hypnotizéra. „Za dvě stě let, co klub existuje, vím jenom o jednom případu, kdy se člověk pokusil získat přístup do klubu a povedlo se mu to. A dostat se tam je jen začátek; k získání Vyhlídky bude potřeba mnohem víc. Tak proč bych měl doufat, že tvoje odpověď bude znít ano?“

Ian zvedl sklenici k přípitku.

„Protože miluješ výzvy. Miluješ hru. Miluješ vítězství. A bez ohledu na to, co vyhraješ,“ – Ian Johnstone-Jameson zvedl sklenici ke rtům a v očích měl děsivou naléhavost, která byla až příliš povědomá – „vždycky budeš chtít víc.“

KAPITOLA 8

JAMESON

Jameson odmítl. Odešel. Ale Ianova slova ho pronásledovala i několik hodin nato. Miluješ hru. Miluješ vítězství. A bez ohledu na to, co vyhraješ, vždycky budeš chtít víc.

Jameson zíral do noci. Střechy měly v sobě něco zvláštního. Nešlo o to, jak byl člověk vysoko, ani o ten pocit, když přistoupil až ke kraji. Důležité bylo, že všechno viděl, ale přitom byl sám.

„Víš, mně nepatří celý ten dům,“ ozvala se někde za ním Avery. „Jsem si dost jistá, že střecha patří někomu jinýmu. Mohli by nás zatknout pro vniknutí na cizí pozemek.“

„Říká holka, který se vždycky podaří vyklouznout dřív, než dorazí policie,“ připomněl Jameson a obrátil hlavu, aby ji viděl vystupovat ze stínu.

„Mám pud sebezáchovy.“ Avery se postavila na kraj střechy vedle něj. „Zato ty ses nikdy nenaučil vyhýbat průšvihům.“

Nikdy ani nemusel. Když vyrůstal, celý svět byl jeho hřiště – měl hawthornovský vzhled, hawthornovské jméno a dědečka bohatšího než král.

Jameson se nadechl: noční vzduch do plic, noční vzduch ven. „Dneska jsem se setkal se svým otcem.“

„Cože?“ Avery nebylo snadné zaskočit. Když ji překvapil, vždycky mu to připadalo jako vítězství. A přestože by to Jameson popřel, teď právě potřeboval vyhrát.

„Ian Johnstone-Jameson.“ Převaloval to jméno na jazyku. „Profesionální hráč pokeru. Černá ovce zřejmě extrémně bohaté rodiny.“

„Zřejmě?“ zopakovala Avery. „Ty sis to jméno nevyhledal?“

Jameson se jí podíval do očí. „A nechci ani, abys to dělala ty, Dědičko.“ Na střeše bylo chvíli ticho, a pak, protože to byla Avery, vyslovil Jameson nahlas to, co si v duchu mnohokrát opakoval od chvíle, co po něm Ian chtěl tu službičku. „Nic ti neublíží, když to nedovolíš.“

„Toho kluka si pamatuju,“ podotkla Avery tiše. „Bez košile, v soláriu, opilého bourbonem potom, co jsme viděli Červenou závěť, rozhodnutýho, že si nenechá ničím ublížit.“ Počkala, až mu ta slova proniknou pod ochranný štít, a pak pokračovala: „Měl jsi vztek, protože jsme se museli ptát Skye na vaše prostřední jména. Na vaše otce.“

„Když o tom tak přemýšlím,“ zavtipkoval Jameson, „udělalo na mě dojem, že Skye tu hru okamžitě neodhalila.“ Ptali se na prostřední jména – ne první.

„Tenkrát ti na otci záleželo.“ Avery se nikdy nedržela zpátky. Nikdy. „A teď ti na něm záleží taky. Proto jsi tady nahoře.“

Jameson polkl. „Po tom, co se Gray seznámil se svým příšerným otcem, jsem si říkal, že já toho svýho nikdy poznat nechci.“

Věděl, že příjmení jeho otce zní Jameson, ale nehledal ho. Dokonce si o tom ani nedovolil přemýšlet – dokud nepřišla ta vizitka.

„Jaký to bylo?“ zeptala se Avery.

Jameson vzhlédl. Na nebi ani jediná hvězda. „Nenechal tě unést ani nikoho nezabil, což je plus.“ Graysonův otec nasadil laťku dost nízko. Opravdu odpovědět na Averyinu otázku Jameson dokázal jenom tehdy, když si z toho dělal legraci. „Něco ode mě chce.“

„Pošli ho někam,“ prohlásila prudce Avery. „Nemá právo po tobě něco chtít.“

„Přesně.“

„Ale…“

„Proč myslíš, že je nějaké ale?“ odsekl Jameson.

„Kvůli tomuhle.“ Avery mu špičkami prstů přejela po tváři těsně nad hranou brady. Druhou rukou se lehce jako peříčko dotkla jeho čela. „A tomuhle.“

Jameson polkl. „Nic mu nedlužím. A je mi jedno, co si o mně myslí. Ale…“ Měla pravdu. Samozřejmě že ji měla. „Nemůžu přestat přemýšlet o tom, co říkal.“

Jameson odstoupil od kraje střechy, a když Avery udělala totéž, naklonil se k ní a začal jí brumlat do ucha: „V Londýně existuje jistý podnik, jehož jméno se nikdy nevyslovuje…“

Jameson jí řekl všechno, a čím víc mluvil, tím rychleji se slova sypala, tím víc ho tělo brnělo návalem adrenalinu do žil. Protože Ian Johnstone-Jameson měl pravdu.

Rád hrál. Rád vyhrával. A teď víc než kdy jindy potřeboval něco.

„Chceš říct ano.“ Avery v něm četla jako v knize.

„Řekl jsem ne.“

„Nemyslel jsi to vážně.“

Celá ta věc nemusela nutně souviset s tím, co si Ian Johnstone-Jameson zaslouží. Vůbec v tom nemusel hrát roli. „Ďáblova milost.“ Jamesona vzrušoval už jen zvuk toho jména. Stovky let staré tajemství. Tajná herna. Peníze a moc a hry, kde skutečně o něco jde.

„Ty to uděláš, viď?“ zeptala se Avery.

Jameson otevřel oči, podíval se do jejích a pak zapálil doutnák.

„Ne, Dědičko. My to uděláme.“

KAPITOLA 9

GRAYSON

Grayson vystoupil z letadla a na telefonu měl osm hlasových zpráv, sedm z nich od Xandera. V té sedmé se už jeho nejmladší bratr uchýlil ke zpěvu jakýchsi operních árií o bratrských obavách a sendviči s rostbífem.

Zbylá zpráva byla od Zabrowského, jen pár minut stará. „Trochu jsem se v tom šťoural. Holka je pořád ve vazbě, ale papírově zatím nic. Žádný protokol o zatčení. Žádné obvinění. Podle mě se do toho už někdo vložil. Dejte vědět, jak chcete postupovat.“

Grayson zprávu smazal. Jestli ji oficiálně nezatkli, tak nemají oprávnění držet ji ve vazbě. To rozhodně všechno zjednoduší.

Cestou na londýnské letiště Grayson zařídil, aby na něj na dlouhodobém parkovišti čekalo auto, klíčky pod rohožkou. Grayson sice hawthornovské miliardy nezdědil, ale jméno Hawthorne dosud něco znamenalo a nebyl ani bez finančních zdrojů – z nich si také platil služby Zabrowského.

Díky soukromému detektivovi Grayson věděl, že Juliet si kdovíproč říká Gigi, že je z dvojčat ta o sedm minut mladší a že u její sestry Savannah je mnohem méně pravděpodobné, že by se ocitla v situaci vyžadující zásah.

Jeho zásah.

Grayson nastartoval Ferrari 488 Spider, které mu jeho kontakt připravil. Tohle auto bylo spíš v Jamesonově stylu než v jeho, ale některé situace si žádají náležité entrée. Když se v duchu zabýval strategií, umožňovalo mu to příliš nepřemýšlet o faktu, že Juliet a Savannah Graysonovy ani nevědí o jeho existenci.

Stejně jako nevědí, že společný otec jich tří je mrtvý.

Sheffield Grayson se dopustil chyby, když zaútočil na Avery. Neskončilo to pro něj dobře. Pro zbytek světa bohatý byznysmen z Phoenixu prostě zmizel. Obecně přijímaná teorie zněla, že prchl do nějakého tropického daňového ráje s mnohem mladší ženou. Od té doby Grayson na Juliet a Savannah zdálky dohlížel.

Rychle sem, rychle ven, připomínal sám sobě. Nepřijel do Phoenixu budovat vztahy nebo snad dvojčatům prozradit, kdo je. Je tu prostě situace, kterou je potřeba vyřešit, a Grayson ji vyřeší.

Když vcházel na policejní stanici ve Phoenixu, dovolil si jedinou myšlenku: Nikdy nepochybuj o vlastní autoritě, a nebude o ní pochybovat ani nikdo jiný.

„Viděli jste to ferrari před barákem?“ vrazil dovnitř mladý policista v uniformě. „Do pr–“ nedořekl a zůstal zírat na Graysona, který stejně jako to auto uměl udělat dojem.

Grayson nedopustil, aby se mu ve tváři objevil náznak pobavení. „Máte tu ve vazbě Juliet Graysonovou.“ Nebyla to otázka, ale Graysonovo chování si žádalo odpověď.

„Gigi?“ vložil se do toho další policista a natahoval přitom krk, jako by čekal, že Graysonovo ferrari uvidí skrz zeď. „No jo, ta je tady.“

„Bylo by dobře, abyste to napravili.“ Je rozdíl mezi tím, když někomu sdělíte, co chcete, a když mu dáte najevo, že je v jeho nejlepším zájmu vám to poskytnout. Přímé výhrůžky jsou pro lidi, kteří potřebují dávat najevo svou moc. Nikdy neprosazuj, co můžeš předpokládat, Graysone.

„A vy jste sakra kdo?“

Grayson se nemusel ani otočit a věděl, že ten, kdo právě promluvil, je starší než ostatní dva policisté – a má vyšší hodnost. Seržant nebo možná poručík. Tento fakt spolu se skutečností, že ho jméno Juliet Graysonová zaujalo, prozradil Graysonovi všechno, co potřeboval vědět. Tenhle člověk se postaral o to, že se zatím nevyřídily žádné papíry.

„Vážně se musíte ptát?“ odpověděl Grayson. Věděl, jakou moc má jistý výraz ve tváři – ten, v němž není ani náznak agrese, ale který přesto slibuje.

Poručík – Grayson teď viděl jeho odznak – si změřil Graysona, střih jeho velmi drahého obleku, jeho absolutní nedostatek nervozity. Bylo jasně vidět, o čem muž přemýšlí: posílá Graysona týž člověk, který zatahal za nitky u něj?

„Můžu zavolat našemu společnému příteli, pokud chcete.“ Grayson vytáhl telefon z kapsy; jako všichni Hawthornové uměl skvěle blufovat. „Nebo mě někdo z vašich kolegů může k té dívce dovést.“

KAPITOLA 10

GRAYSON

Juliet Graysonovou drželi ve výslechové místnosti. Seděla se zkříženýma nohama na stole, zápěstí opřená o kolena, dlaně nahoru. Vlasy měla čokoládově hnědé, kdežto Grayson nápadně světlé, a vlnité, kdežto on rovné. Měla je sestřižené těsně pod bradu, vlny se vznášely, jako by pro ně neplatila gravitace, a vypadaly trochu divoké.

Zírala upřeným, nemrkajícím pohledem na prázdný šálek od kávy. Oči měla jasněji modré než on.

„Pořád žádný úspěch s telekinezí?“ zeptal se policista, který k ní Graysona přivedl.

Usmála se. „Možná potřebuju další kafe?“

„Další kafe rozhodně nepotřebujete,“ ujistil ji policista.

Dívka – Graysonova vlastní krev, i když to nemohla vědět a on o tom nechtěl přemýšlet – sklouzla ze stolu, až se vlasy zahoupaly. „Matylda od Roalda Dahla,“ řekla na vysvětlenou. „To je dětská knížka, ve které se zanedbávaná geniální holka naučí pohybovat předměty pomocí myšlenek. Poprvé to zjistí, když převrhne sklenici s vodou. Četla jsem to v sedmi letech a poznamenalo mě to na celý život.“

Grayson si uvědomil, že má chuť se usmívat. Možná to bylo tím, že ta dívka se usmívala tak zářivě, jako by to byl její základní výraz. Obrátil se k policistovi a vyzval ho: „Nechte nás o samotě.“

Když chcete někoho k něčemu přimět, trik je v tom mít absolutní jistotu, že to skutečně udělá.

„Páni!“ prohlásil ten lidský sluneční paprsek proti němu, jen policista odešel. „To bylo skvělý!“ Nasadila hluboký, vážný hlas. „Nechte nás o samotě. Mimochodem, já jsem Gigi a vsadím se, že ty ses nikdy nemusel vloupávat do bankovních trezorů. Stačí, když se na ně podíváš, a bum, otevřou se!“

Vloupávat do bankovních trezorů? Grayson věděl, kde ji policie zatkla, ale detaily byly neurčité.

„To nadzvednutý obočí je impozantní,“ pokračovala Gigi zlehka, „ale dokážeš i tohleto?“ Otevřela modré oči tak, že byly úplně kulaté, a spodní ret se jí začal chvět. Potom se usmála a ukázala palcem ke stolu, na prázdný kelímek od kávy, který se předtím pokoušela překotit. Kolem něj stálo ještě pět takových. „Všichni jsou bez šance. Když se takhle zatvářím, nosí mi pořád další kafe. A taky čokoládu, ale čokoládu já nerada.“ Odněkud vylovila čokoládovou tyčinku a nabídla mu. „Twix?“

Grayson měl chuť ji upozornit, že tohle není hra. Že je v policejní vazbě. Že tohle je vážnávěc. Potlačil ale ochranářské instinkty a podotkl jen: „Nezeptala ses, kdo jsem.“

„No, já jsem řekla, že jsem Gigi,“ řekla s podmanivým úsměvem, „takže když ses nepředstavil, je to kapku na tobě, kámo.“ Ztišila hlas. „Poslal tě pan Trowbridge? Bylo načase. Volala jsem mu včera večer, když mě sem přivedli.“

Trowbridge. Grayson si to jméno uložil do paměti a došel k názoru, že nejrozumnější postup bude opustit policejní stanici dřív, než si někdo uvědomí, že ho vlastně nikdo neposlal. „Půjdeme.“

Když spatřila Spider, div nevyletěla nadšením z kůže. „Víš, přiznávám upřímně, že jsem historicky vzato nebyla vždycky nejlepší řidič, ale modrá je fakt moje barva a –“

„Ne,“ přerušil ji Grayson. Než obešel auto k volantu, Gigi už se uvelebila na sedadle vedle něj. Měl chuť ji napomenout: Nikdy nenasedej do auta s cizím člověkem, ale zarazil se. Přijet, odjet. Byl tu proto, aby ji dostal domů, postaral se o to, aby se situace z právního hlediska plně vyřešila, a to je všechno.

„Ty nepracuješ pro pana Trowbridge, co?“ zeptala se Gigi po pár minutách cesty.

„A má ten pan Trowbridge nějaké křestní jméno?“ zajímal se Grayson.

„Kent,“ sdělila mu ochotně Gigi. „Je to rodinný přítel. A náš právník. Přítel právník. Dali mi právo na jeden telefonát, tak jsem radši zavolala jemu než mámě, protože ona není právnička. A taky je tu jistá drobná šance, že si myslí, že jsem včerejší noc a dnešek strávila u kamarádky, kde jsem nespáchala žádné zločiny a všichni se spořádaně bavili.“

Čím déle mluvila, tím víc zrychlovala. Grayson začínal mít pocit, že jí neměli kofein dávat vůbec.

„Jestli tě neposlal pan Trowbridge…“ Gigi ztlumila hlas. „Byl to táta?“

Graysona vychovávali tak, aby uměl potlačovat své emoce. Ovládat se nebyla nikdy volitelná možnost. Držel mysl v přítomnosti. Vůbec nepřemýšlel o Sheffieldu Graysonovi.

„Byl to on, viď?“ Gigi se po předčasných závěrech vrhala jako brankář po míči. „Můžeš prosím tě tátovi vysvětlit, že jsem se doopravdy do tý banky nevloupávala? Jen jsem se tak nějak šourala dozadu, tam, co mají ty ultrazabezpečený sejfy. Ale nechtěla jsem tam nic špatnýho!“

„Šourala?“ Graysonův skeptický tón mluvil sám za sebe.

Sedmnáctiletá dívka se na něj zazubila. „Není moje chyba, že se umím šourat hodně nenápadně.“ Odmlčela se. „Ale vážně, mluvil jsi v poslední době s tátou?“

Tvůj otec je mrtvý. „Nemluvil.“

„Ale znáš ho?“ Gigi nečekala na odpověď. „Pracoval jsi pro něj nebo tak? Tajně? Na něčem, co vysvětluje jeho zmizení?“

Grayson polkl. „V tom ti bohužel nepomůžu.“

Energie, kterou až do té chvíle vyzařovala, jako by se ztratila. „Vím, že musel mít dobrý důvod, proč odešel. Vím, že v tom nebyla jiná žena. Vím o tý schránce.“

Gigi byla zřejmě přesvědčená, že Grayson chápe, o čem mluví. Že ve skutečnosti pro jejího otce pracuje. Nejlaskavější by bylo říct jí pravdu – nebo aspoň část. Ale takovou laskavost si nemohl dovolit.

Vím o tý schránce, říkala. „Myslíš sejf?“ dospěl Grayson k zjevnému závěru vzhledem k tomu, jaké události vedly k jejímu zatčení.

„Mám klíč,“ prohlásila vážně. „Ale není na jeho pravý jméno, a já nevím, jaký jméno použil. Ty jo?“

Sheffield Grayson měl sejf na cizí jméno. Graysonovi netrvalo ani vteřinu zpracovat tento fakt – a jeho možné důsledky. „Juliet, tvůj otec mě neposlal. Nepracuju pro něj.“

„Ale znáš ho,“ řekla tiše Gigi. „Viď, že jo?“

Grayson si vzpomněl na to setkání, na ten chladný rozhovor. Můj synovec mi byl blízký, byl to syn, kterého nemám a mít nebudu, a je mrtvý vinou Hawthornovy rodiny. „Nijak dobře.“

Se Sheffieldem Graysonem se setkal jen jednou.

„Aspoň tak dobře, abys věděl, že prostě neodešel?“ zeptala se Gigi s náznakem naděje v hlase. „Neudělal by to,“ pokračovala. Prudce zamrkala, aby zahnala slzy, sklopila oči a divoké kudrny jí padly do tváře. „Když mi bylo pět, brali mi mandle a táta naplnil celý pokoj v nemocnici balonky. Bylo jich tolik, že se sestry zlobily. Savannah chodí na všechny zápasy fandit do první řady – nebo aspoň chodil. Nikdy by mámu nepodvedl.“

Grayson cítil každou její větu jako říznutí do holé kůže. Tvou matku podvedl. Ale to jí říct nemohl. Já jsem výsledek.

„Takže všechno tohle ‚utekl na Maledivy nebo do Tuniska nebo kdovíkam‘, tomu já prostě nevěřím,“ pokračovala Gigi prudce. „Táta jen tak neodešel. A já to dokážu.“

„Pomocí toho, co je v tom sejfu.“ Grayson věděl, jak asi jeho tón slyší ona: klidný a chladný. Ale on myslel na Avery a na to, co by mohla ztratit, kdyby vyšla najevo pravda o zmizení Sheffielda Graysona.

Zastavil auto před velkým omítnutým domem. Design byl toskánský, vkusný a působivý. Jestli Gigi napadlo, odkud Grayson zná její adresu, nedala to najevo. Místo toho vytáhla zpod akvamarínové košile jemný řetízek.

Na konci řetízku visel klíč. Klíč k sejfu.

„Našla jsem to uvnitř tátova počítače.“ Gigi se na Graysona prosebně podívala. „Já to s počítači umím. Víš, myslím si, že chtěl, abych to našla. Abych našla jeho.“

„Měla by ses trochu vyspat.“

„Po šesti vězeňských kafích?“ Gigi pohodila vlasy. „Teď bych nejspíš mohla lítat.“

Grayson se podíval, jak vysoko je střecha rodinného sídla Graysonových. „Jenže to nemůžeš.“ Podíval se šedýma očima do jejích jasně modrých. Možná se teď vidí naposled. „Nemůžeš lítat. Nemůžeš se dál vloupávat do bank. Nemůžeš, Juliet.“

Zavřela oči. „Víš, tak mi říkal táta. Byl jediný. Když mi byly dva, začala jsem si říkat Gigi a všechny ostatní jsem čirou silou vůle přesvědčila, aby to dělali taky.“ Modré oči se znovu otevřely, jasné, čisté a tvrdé jako ocel. „Já jsem taková.“

Ona to nevzdá. Grayson tu myšlenku chvíli obracel v hlavě.

„Řekneš mi aspoň, jak se jmenuješ?“ zeptala se Gigi.

Zřejmě ho nepoznala. V tom případě asi nemiluje drby o celebritách. Řekl jí pouze své křestní jméno. „Grayson.“

„Tvoje křestní jméno je čistě náhodou stejné jako moje příjmení?“ Gigi si ho změřila. „Nevykládej si to špatně, ‚Graysone‘, ale myslím, že by ti prospělo naučit se být trochu nenápadnější.“

Kdyby tak věděla.