HAPPYHEAD

Copyright © Josh Silver, 2023

All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Magdaléna Stárková, 2025

Cover illustration © Thalia Art, 2025

ISBN 978-80-284-0549-6

Pro DRD

Pro DRD

Soukromé a důvěrné

HappyHead

Odhodlání. Rozvoj. Vděčnost.

K rukám Sebastiana Seatona

Gratulujeme!

S radostí Vám oznamujeme, že jste byl vybrán do prvního ročníku projektu HappyHead.

Na základě výzkumu Dr. Eileen Stoneové a pod vedením špičkových profesorů je HappyHead prvním projektem svého druhu. Tento pokrokový program nabízí účastníkům příležitost nalézt trvalé štěstí. Jeho absolvování naplno rozvine váš potenciál a vybaví vás vším, co potřebujete mít, abyste v budoucnu uspěli.

Budete povinni absolvovat třináctidenní kurz, během něhož posoudíme vaši situaci a poskytneme vám terapii a pečlivě sledované nemedicínské intervence. Abychom omezili veškerá rozptýlení na minimum, nebude po celých třináct dní možný kontakt s rodinnými příslušníky ani přáteli. Až do odjezdu bude zakázán přístup ke všem elektronickým přístrojům a internetu.

Prosíme, přivezte si s sebou následující položky:

- Tenisky (bez tkaniček).

- Léky, které v současné době užíváte.

- Jednu osobní věc dle vlastní volby, která vás neidentifikuje, a přesto je pro vás důležitá. Tento předmět umístěte do námi poskytnuté uzamykatelné krabičky.

Program začíná 1. 9. a po dobu jeho trvání budete osvobozeni ze školy nebo univerzity. V den příjmu se dostavte nejpozději do 20:00. V příloze tohoto dopisu najdete dotazník, seznam možností dopravy na místo, prospekt s podrobnějšími informacemi a formulář pro udělení souhlasu pro vaše rodiče či poručníky.

Prosíme, abyste náš dotazník vyplnili naprosto pravdivě. Těšíme se, až Vás uvítáme v projektu HappyHead. Účast je povinná.

Se srdečným pozdravem,

Profesorka Manningová

Profesorka G. Manningová

JEDNA

OBLOHA JAK OD BOWIEHO

„Myslím, že je to támhle,“ řekne máma.

„Ale tam už jsme byli,“ odsekne táta už trochu naštvaně.

„Ne, vždyť jsme na jiné silnici – koukej.“

„Vypadají všechny stejně.“

„Ne, tahle je užší než ty ostatní.“

„Co na to navigace?“

„Nefunguje. Pořád si myslí, že stojíme někde v poli.“

„A to je taky tak trochu pravda,“ přisadí si Lily.

Jaká smůla, že trávím sedmnácté narozeniny s obličejem přitisknutým na okénko auta a celých osm hodin musím poslouchat, jak rodiče a ségra v jednom kuse švitoří, jako by se mezi tím ani nemuseli nadechnout. Jenže se se mnou chtěli rozloučit. Hned jsem jim říkal, že to mohli udělat už u nás před domem, ale to by podle nich nemělo tak hluboký smysl.

Já si naopak myslím, že mělo. Smysluplné už by bylo jen to, že bych býval mohl jet vlakem a tohle všechno si ušetřit. Taky bych se mohl včera večer ještě rozloučit s Shelly a nemusel se o půl páté ráno budit za zvuků táty chrastícího mi před obličejem krabicí čokoládových cereálií. Ještě tvrdil, že je to super mňamka před odjezdem.

Máma teď zase tvrdí, že mi pobyt v HappyHead udělá neskutečně dobře a já bych měl být rád, že si mě vybrali. Měl bych být dokonce vděčný.

„Je to hotové požehnání.“ Máma tohle slovo miluje. „Opravdu,“ řekne, když ve zpětném zrcátku zachytí můj pohled. „Ty jsi byl vždycky trochu citlivěji založený, co?“

Myslím, že si tentokrát dokonce žádá odpověď.

Lily si odfrkne.

„Já…“

„A právě to na tobě milujeme, Sebe. Vážně. Vždycky všechno procítíš do hloubky.“ Panebože. „To určitě není samo o sobě špatně… a patří to k tobě. To proto jsi jedinečný.“ Nejradši bych otevřel dveře a skočil do křoví, které se míhá kolem. „Jen si občas dělám starosti, jak jednou budeš všechno zvládat. Život není peříčko.“

Poslední dobou mají moji rodiče i učitelé pocit, že se musí stát něco velkého, abych byl připravený na další životní fázi.

A tak, když mi přišel ten dopis, byli všichni nadšením bez sebe.

HappyHead: odpověď na všechny problémy.

Musí to tak být.

Všichni se na tom shodli.

Auto je přecpané mými zavazadly, a tak mě od Lily dělí bariéra ve švech praskajícího kufru, což je ale jedině dobře. Jen kdyby mě ta věc tolik netlačila do hrudníku, když táta dupne na brzdy, což bohužel dělá v jednom kuse. Nechtěl jsem sem vozit všechno, co mám ve skříni, ale máma jinak nedala. Když jsem namítl, že to není třeba, protože nic z toho nestálo na seznamu povinné výbavy, odpověděla, že člověk nemůže být nikdy dost připravený.

„Kde to jsme?“ vzdychne netrpělivě Lily.

„Už skoro na místě,“ odvětí máma, ale moc přesvědčivě to nezní. „Tyhle skotský cesty jsou trochu zrádný. Zkusme si to ale užít, ano?“

Užít.

Shelly říkala, že sežene lahev vodky a trávu. A její strejda by nám dovolil sedět úplně vzadu v jeho hospodě a nosil by nám pití zadarmo.

Budíček ve 4:30, napsal jsem jí včera. Dneska z toho nic nebude, pokud chci zítra přežít cestu. Promiň.

Já jsem do té hospody chtěl jít.

No fakt.

Chabá výmluva, odpověděla mi Shelly, vždyť máš sakra narozky, kámo, a navíc na týdny jedeš pryč. Pořád říkáš, jak jsi samostatnej, jenže oni tě maj pěkně pod palcem, Sebe. Máš z nich vítr. A vždycky jsi měl. Tak zatím čau a doufám, že si tam najdeš nějaký kámoše, abych ty tvoje blbosti nemusela pořád řešit sama.

Na to už jsem neodpověděl. Shelly ráda píše v celých větách a oslovuje mě jménem, když mě podezírá, že se chci z něčeho vykroutit. A vůbec – já přece pořád nedělám, co říkají naši, a pokud ano, pak jen abych všechno usnadnil, protože moc nezvládám, když je zklamu a oni pak nade mnou vrtí hlavou a prohlašují: „To snad ani nejsi ty, Sebe.“ A taky jsem už trávu zkusil a moc se mnou potom nebylo – jen se mi udělalo zle a nakonec jsem se poblil ve sprše.

Shelly žádný dopis z HappyHead nedostala.

A taky nikdo jiný od nás ze školy.

Jen já.

Možná závidí.

Koukám, že máma si otevřela prospekt pro rodiče – teď už celý pokrytý lepkavými kolečky od hrnků s kávou a na okrajích osahaný, jenže jí to čtení asi pořád nestačilo, takže do toho papíru zírá znovu. „Ach, Sebe. Byl jste vybrán.“

„Jsem si jistej, že je to naprosto náhodná volba, mami.“

Nevím, jestli se s tím letákem od chvíle, kdy nám dorazil poštou, vůbec rozloučila. Přelouskala ho už tolikrát, že ho teď musí umět prakticky nazpaměť. Občas mi z něho dokonce cituje věty jako „pěstujeme vaše silné stránky“ a „podpoříme vaše sportovní nadání“.

V autě je najednou vedro k zalknutí.

„Asi na tobě něco vidí, Sebe. Musí. Určitě se při výběru řídí nějakým… souborem předepsaných požadavků. Co, Richarde?“

Táta mlčí.

„Vždyť mě ještě vůbec nepotkali, mami.“

„A ty,“ pokračuje máma tvrdošíjně dál, „vážně potřebuješ trochu podpořit. Když ti teď tak padá prospěch, tak…“

„Jo, mami. Je to super.“

Otočí se na mě a celá září novou nadějí. „Podepsala jsem už ten rodičovský souhlas. A ty jsi zase pečlivě vyplnil dotazník, že?“

Kývnu.

„Dobře. Ten byl totiž povinný. Bože. Skoro jako kdysi vojna…“

Vždycky se snažím vyhnout tónu jejího hlasu, který se dá vyložit jen jako: prosím, prosím, prosím, synku, tentokrát to nepodělej.

Najednou pocítím v břiše známý záškub strachu. Z balíčku v kapse kabátu si vytáhnu jeden citrónový bonbon. Když si ho přitisknu ke rtům, zjistím, že se mi třesou ruce.

„Můžeme si pustit Hunky Dory?“ zeptám se.

Lily protočí oči tak usilovně, že vidím už jen bělma. Hrozně ráda se tváří, jako bych ve skutečnosti nemiloval Davida Bowieho a tvrdil to jen proto, že se chci dělat zajímavým, jenže to vůbec není pravda.

„Předstíraná posedlost,“ zabrblá.

„Chviličku, Sebe. Potřebujeme teď chvilku ticha, abychom dokázali jasně přemýšlet,“ zmáčkne máma prudce knoflík na palubní desce, čímž umlčí Lighthouse Family, kteří ještě před chvilkou vyhrávali z reproduktorů.

Nikdy jsem neměl pocit, že bych svůj obdiv k Bowiemu musel někomu vysvětlovat – tím méně pak svojí pitomé mladší ségře. Myslí si, že jsem si hledal něco zvláštního jen kvůli image, protože jsem přece tak obyčejný, až to bolí, jenže to se plete.

Bowie si totiž našel mě.

Lily by nikdy nepochopila důležitost chvíle, kdy jsem ve třinácti na přebalu cédéčka u Shellyiny mámy poprvé uviděl, jak mu tvář protíná blesk.

A nerozuměla by ani tomu, proč jsem ho musel ukrást.

Nebo tomu, že když jsem tu desku poslouchal, tančil jsem po pokoji v máminých botách na podpatku a někdy u toho i brečel.

Nic z toho jí povídat nemusím.

Taky nemám sebemenší touhu se jí svěřovat, že Bowie byl první muž, do kterého jsem se zamiloval.

A tím myslím opravdu.

V hlavě mi divoce hučí, nemůžu se soustředit, nemůžu myslet na nic jiného, pod peřinou mluvím s jeho fotkou, chci si roztrhnout hruď a ochladit tak žal nad tím, že spolu nikdy nebudeme, o ledové srdce všech, kdo takový cit nikdy nezažili. Tak takhle jsem byl zamilovaný.

Cítím tátovy chipsy s příchutí sýra a cibule, které se tu snaží křoupat, zatímco rukama svírá volant. Zvedne celý sáček, ale místo do úst si lupínky nasype na obličej.

„Ach, sakra.“

„Koukej se na cestu, zlato.“

„Promiň.“

Z Lilyiných sluchátek začne vyřvávat ta odporná muzika, kterou zbožňuje. Často opakuje, že její hudbu nechápu a že je to ve skutečnosti dost významný proud. Jenže ve skutečnosti se jedná o křesťanský pop. Miluje kostelní kapely, a proto jí naši pořád něco dávají, vozí ji čtyřikrát týdně večer na freestyle taneční hodiny a zpátky a vždycky má v kabelce srolovanou dvacetilibrovku. Už v patnácti je bohatší než většina lidí, které znám. Nikdy to nepochopím, ale takhle to asi vypadá, když je vám vůle boží nakloněna.

„Lily, ztlum to! Napsali jsme do toho formuláře i Sebovy prášky? Myslím, že na ty jsme zapomněli. Opravdu jsme je tam neuvedli? Protože takové věci oni potřebují vědět. A to, jak vloni bral nějakou dobu diazepam? Richarde?“

„Je to tam všechno, mami,“ začínám hledat tlačítko, kterým by se dalo katapultovat z auta.

Lily pohazuje rameny v nějakém streetdanceovém třesu, který se asi naučila na všech těch hodinách tance.

„A co ten levandulovej sprej na polštář?“ ozve se sestra. „Ten tam chtějí mít uvedený taky?“

Máma se ustaraně podívá na tátu: „No jo. Chtějí?“

„Jsi fakt vtipná, Lily,“ poznamenám. „Jak ti jde hip hop, ségra? Koukám, že se ti ty tvoje taneční začínají vyplácet.“

„Čuráku,“ procedí mezi zuby.

„Prosím? Neslyšel jsem tě.“ Protočí oči. „Musíš to říct víc nahlas, Lily!“

Č-U-R-Á-K-U, naznačí mi rty. „No tak, Sebe. Ty bys měl ze všech nejlíp vědět, co to slovo znamená,“ přelétne očima od telefonu k mámě a podle se zakření. Vždycky vyhrožuje, že to poví rodičům. Takže se nechám vydírat patnáctiletou holkou. Miluje to. Sadistka jedna prťavá. Pokrčí nenuceně rameny, jako by říkala: Jen to zkus.

Chce se dívat, jak se kroutím.

Beztak je mi to jedno. Naši to určitě vědí. Musí.

Odvrátím se od ní, abych si zase přitiskl čelo na studené okno, které se zamlží, sotva vydechnu.

Soustředím se na jasně žlutá pole.

Obloha je dnes elektricky modrá.

Jako od Bowieho.

Lily se opře jazykem zevnitř do tváře, takže se vyboulí. „HappyHead. Šťastná hlava. Tam se budeš cítit jako doma, Sebe, protože jsi taky na hlavu,“ opře se samolibě do sedadla, jako by zrovna něco vyhrála.

Už to nebude trvat dlouho. A pak budu mít trochu klidu.

Od tohohle.

Skoro celé dva týdny.

Zírám ven z okna a pozoruju, jak se obloha pomalu šeří a barví purpurovou a růžovou jako čerstvá modřina.

Máma nabere ostře vzduch do plic. „A to, že se Seb jako malej v noci počurával, tam máme?“

„Ježíš, mami,“ zavrčím, „je tam všechno, tak už toho nech, ano?“

Auto poskočí na silnici, až se bouchnu hlavou do skla.

„Jak to mluvíš?“ ozve se uraženě máma.

Lily se usměje.

Najednou táta dupne na brzdy. Váha vlastního těla mě přitlačí do pásů.

„Tati!“ štěkne Lily. „Vážně bych se ještě ráda dožila Loliny oslavy narozenin příští týden, jo?“

„Promiňte, rodino.“

Podívám se na hustou stěnu rákosí, do kterého jsme málem vletěli. Toho samého, jež vidíme buď na jedné, nebo na druhé straně už celou hodinu.

Necítím prsty ani zadek a nutně potřebuju na malou.

„Záhada Blair Witch, rodinná edice,“ podívá se Lily na větrem rozhoupané rákosí.

Znovu sáhnu po bonbonech.

„Nemůžeme tady jen tak stát,“ sykne máma na tátu.

Hodiny na palubní desce ukazují 19:30.

„Musíme tam dorazit před osmou,“ řeknu.

Aspoň tak to stálo v tom dopise.

V den příjmu se dostavte nejpozději do 20:00.

„Ano, Sebe, my to víme,“ vydechne máma a otevře palubní přihrádku. Chvilku se probírá mentolovými bonbony, jako by čekala, že se mezi nimi nějakým zázrakem objeví mapa.

Minutu tam jen tak mlčky sedíme a posloucháme skučení větru v rákosí a Lilyino naštvané odfrkování. Sáhnu do batohu pro telefon.

Píše mi Shelly.

Otevřu zprávu:

Užij si to, Sebe. To dáš levou zadní.

Ještě pořád mě oslovuje jménem, ale konečně zase začíná roztávat. Odepíšu jí:

Dík. Pokud se vůbec vrátím, ptž mě tenhle debilní výlet možná zabije ještě dřív, než tam dojedem. Jak bylo včera?

Najednou někdo zabuší na okno.

„Do prdele!“ zaječí Lily.

„Lily!“ okřikne ji máma, ale hned toho nechá, když uvidí to, co my. Přes okno nad sestřinou hlavou zírá dovnitř mužská tvář.

DVĚ

SLUNEČNICE

„Dobrý večer!“ pozdraví ten obličej s úsměvem od ucha k uchu a běloskvoucími zuby.

Potom chlapík o pár kroků couvne a ukáže nám i přední část svojí kombinézy. Přejede prsty přes náprsní kapsu, na níž se vyjímá smajlík a pod ním světle zeleným písmem nápis „HappyHead“.

„Aha,“ vydechne máma, „skvělé!“ Zasměje se tak, že to zní, jako by se mohla stejně dobře rozbrečet, než stáhne okénko a vystrčí hlavu. „Asi jsme se trochu ztratili,“ prohlásí tím falešně snobským hlasem, který někdy používá.

Ten člověk obejde auto, tělem prořízne kužely světla z našich reflektorů a jeho žlutá kombinéza mi zář odrazí zpět do očí.

„Z toho si nic nedělejte, náš ústav se těžko hledá,“ uchichtne se a skloní se k nám. „Máme pěknej frmol!“ prostrčí hlavu pootevřeným oknem, takže ji teď má jen kousek nad máminým klínem.

„Seatonová,“ představí se máma a přidrží tomu chlapíkovi ruku před obličejem. Ten ji přijme a mně se na chvilku zdá, že ji snad i políbí. Myslím, že mámě taky, protože tak trochu přidušeně zapiští, jenže chlap jí rukou nakonec jen nadšeně zapumpuje a řekne: „Aha! Sebastianova matka!“

„Ano!“ přisvědčí hlasitě máma.

„Ahoj,“ zapíchne teď ten v overalu oči do mě. „Tak jsi dorazil.“

Z jeho levitující hlavy táhne nezaměnitelný puch dezinfekce. To mi hned připomene růžovou mastičku, kterou nám máma mazala neštovice.

„Dobrej,“ pozdravím tu antiseptickou makovici.

Vlasy má dokonale ostříhané, nagelované a natupírované jako jeden z těch T-Birds ve scéně z Pomády, kde se tančí na autech. Ten chlap má tak vysoké lícní kosti, že mu vrhají stín na celou spodní část tváře.

„Já už si ho přeberu, paní Seatonová. K bráně to není daleko.“

„Výborně,“ vydechne máma. „Děkuju. Přišel jste právě včas. Tak honem, rodinko!“

Táta kývne.

Lily na toho chlapa jen zírá.

„Ano, Sebastiane, vezmi si věci,“ usmívá se dál neznámý.

„Jasně.“

V břiše se mi rozlije nervózní horko. Najednou se mi zatočí hlava. Otevřu dveře a z prostoru pod nohama si vytáhnu batoh. Když tak stojím u rákosí a zabouchnu za sebou, zvedne se vítr a pronikne mi pod kabát. Zachvěju se zimou.

„Máš tam všechno, co potřebuješ?“ zeptá se Dezinfekce a ukáže na můj ruksak.

„Jo,“ odpovím.

„I léky, co bereš?“

„Hmmm… jo.“

Obloha se zbarvila do popelavě šeda.

„Osobní věc?“

„Ano, tu má s sebou taky,“ ozve se máma z auta. „Dokonce i v té vaší legrační krabičce.“

„Je to bezpečné?“ zeptá se Dezinfekce tiše.

„He?“ udělám krok vzad, protože se mi ten chlap div nelepí na obličej. „Jasně. Je to… bezpečný.“

Zadívá se mi do očí. Má duhovky temné jako noc a já tak úplně netuším, co teď.

Potom kývne.

„Skvělé,“ plácne mě po zádech a zamrká: „Tak jdem.“

Už zase se kření.

„A co ty kufry?“ zeptá se máma. „Možná bude potřebovat…“

„Nebude.“

Dezinfekce ve žluté kombinéze obejde auto a vpředu se zastaví, až se mu zuby zalesknou ve světle reflektorů.

„Promiňte, ale kdo jste?“ zeptá se sestra.

„Lily!“ otočí se na ni máma. „Nebuď drzá. Omlouvám se.“

„Jak si můžeš být tak jistá, že pro ten ústav vůbec pracuje?“

„Jen se nebojte,“ zasměje se. „A ptáš se dobře, Lily. Mám tu průkaz, jestli vás to uklidní,“ vytáhne z přední kapsy kartičku a ukáže ji přes přední sklo rodičům. Máma s tátou se nakloní, aby si přečetli, co na ní stojí. „Poslali mě ven podívat se po opozdilcích a dovést je dovnitř. Většina lidí sem jezdí vlakem nebo si objednají náš vlastní odvoz. Čekali jsme, že budou s dopravou trochu potíže, takže budeme vděční za vaše podněty. Možná bychom příště k propozicím měli přikládat i mapu?“ podívá se na mámu.

„To by bylo skutečně užitečné, ehm…“ zamžourá máma na jeho průkaz, „Marku. Ano, děkujeme vám.“ Neujde mi, jak se červená.

„Jen jsme ho chtěli doprovodit,“ ozve se chabě táta, jako by mu začalo docházet, že tahle desetihodinová štreka vůbec nestála za to. „Vážně s ním nemůžeme aspoň k bráně?“

„To není třeba. My už to zvládneme sami, co, šampione?“

Šampione.

„Asi jo,“ nahodím si na záda batoh a připojím se k Dezinfekci před autem. Když se otočím na naše za sklem, nejradši bych k nim znovu nastoupil.

Pevně zatnu zuby.

„Díky, že jste mě dovezli až sem,“ zvednu ruku na rozloučenou.

„Začíná se stmívat.“ Dezinfekce mi položí ruku na rameno a já cítím, jak mě postrkuje. „Tak pojď.“

„Počkejte!“ křikne máma a otevře dveře. Najednou stojí přímo přede mnou s otevřenou náručí. Sevřu ji v objetí a ona mě ještě naposledy stiskne a políbí na temeno.

„Jen se snaž, jak nejlépe dovedeš, ano?“ špitne. „Tohle ti moc pomůže.“

„Tvoje máma má pravdu,“ usměje se Dezinfekce.

Táta jen prostrčí ruku oknem a mávne mi, jako před chvílí já jemu. „Hodně štěstí, synku.“

Muž v kombinéze mě znovu drží za rameno. Když se zadívám na zadní sedadlo, Lily už se se sluchátky na uších pohupuje v rytmu nějakého popíku – pravděpodobně s dojemně morálním podtónem.

Přece jen ale zachytí můj pohled. „Čau,“ řekne nahlas, než rty naznačí debile.

Otočím se, protože mě Dezinfekce zase tahá za rameno – tentokrát o poznání důrazněji. Za zády zaslechnu prásknutí dveří a řev startujícího motoru.

„S příbuznejma je potíž, co, šampione?“

Nejsem si jistý, co na to odpovědět, a tak jen pokrčím rameny. Auto naposledy zatroubí, světlo reflektorů se nám sveze po těle a potom už na prašné cestě zakřupou pneumatiky.

A najednou jsou pryč.

Dezinfekce vyrazí vpřed. „Není to daleko. Možná tak půlhodinka cesty,“ oznámí.

„Myslel jsem, že jsme…“

„Neloudej se.“

„Vteřinku!“ zavolám. „Marku? Já musím…“

„Kam musíš?“ zastaví se.

„No… čurat.“ Bože můj. „Byla to dlouhá cesta.“

Chvilku opravdu počká a já sleduju, jak mu hrudník klesá a zase se zvedá v hlubokém nádechu. Potom se s úsměvem otočí.

„Tak jdi támhle!“ ukáže do ztemnělého rákosí.

„Támhle?“

„Kam jinam?“

Zadívám se na vysoký porost šumící ve větru. „To je asi v pohodě. Ještě chvilku to vydržím.“

Přijde blíž. „Musíš být odolný, Sebastiane,“ řekne, „to je důležité.“

„Jasně.“

„Člověk si vždycky nemůže zvolit snadnou cestu. Ne u nás v HappyHead.“

Dívá se na mě a ani nemrkne. Znovu si prohlédnu rozvlněné rákosí.

„Ale já to vážně ještě vydržím. Díky, Marku. Myslím, že už se mi ani nechce.“

„Tak dobře,“ odvětí. „Můžeš se jít vyčurat, až dorazíme ke slunečnicím. Ty nejsou tak husté.“

Než dorazíme na zmíněné místo, už je skoro úplná tma, v níž rozeznám jen řady a řady velkých květin táhnoucích se až k vysokému drátěnému plotu.

„Tak utíkej,“ ukáže Mark baterkou do pole.

Měchýř mám už tak plný, že to nepříjemně tlačí a já bolestí vidím po obloze tancovat bílé tečky. Kousnu se do rtu a proplétám se mezi slunečnicemi, jejichž hlavy se nade mnou tyčí. Když se ohlédnu, zůstala z Marka jen silueta na pozadí nebe s nějakým přístrojem v ruce. Vypadá to skoro jako vysílačka.

Zvedne si ji k ústům. „Za chvilku,“ prohlásí, „ano. Jen trochu zabloudili. Sebastian je teď se mnou.“

Najdu velikou slunečnici, která mě oddělí od Dezinfekce, a čurám na ni, zatímco mi po zádech běhá mráz. Z okolní hlíny stoupá pára.

Takhle jsem si to nepředstavoval.

Ani nevím, co přesně jsem čekal, protože na prospektu nebyly obrázky, ale močení uprostřed pole s kytkami to rozhodně nebylo. Je to skoro jako dostat Cenu vévody z Edinburghu, jenže já dobře věděl, proč se do ničeho takového nehrnu.

„Hotovo?“ houkne Mark.

Ježíš. Poskočím, abych se trochu uklidnil. „Vteřinku!“ odpovím.

Ohlédnu se přes rameno. Ve tmě slunečnice trochu připomínají poletující lidské hlavy. Dívají se na mě. Znovu se otřesu a vymačkám ze sebe poslední kapky s pohledem upřeným na svoje nové bílé nazouvací tenisky. Zamířím zpět na pěšinu a tentokrát sebou hodím.

Markovi asi neujde, že se pořád ohlížím, protože řekne: „Nemusíš se bát.“ Zatvářím se, jako by si dělal úplně mylné závěry. „A teď už pojď, ať nepřijdeme pozdě na uvítání.“

TŘI

LEDOVÝ ZRAK

Je tma jako v pytli a já vidím jen mlhu. Od momentu, kdy jsme proklouzli obrovskou ocelovou branou v drátěném plotu, uplynulo minimálně pětačtyřicet minut a my pořád jdeme dál.

Moc toho nenamluvíme.

V jednu chvíli bych přísahal, že jsme přešli přes most, ale jistý si nejsem, protože vidím jen to, co baterkou ozáří Dezinfekce. Přesto bych se vsadil, že jsem slyšel šumění vody.

Když se konečně dostaneme až k budově, halí se do oparu i ona, ale rozeznám, že musí být obrovská, s bílými, lesklými stěnami, hladkými jako z plastu, a kulatými okny, jako bývají na turistických lodích. Stěny mizí někde ve tmě.

„Telefon, kamaráde,“ řekne najednou Dezinfekce. „Je čas poslat poslední textovku.“

Vytáhnu z batohu svůj mobil. Ještě na něm visí neskladná protihluková sluchátka, o nichž Shelly tvrdí, že jsou staromódní. Já jí vždycky odpovím, že jsou nezbytně nutná.

„Ty si budu muset vzít taky.“

Jestlipak mi někdo psal k narozeninám? Ještě něco od Shelly? Nebo ze školy? Podívám se na displej.

Jediná zpráva.

Od mámy.

Otevřu ji.

Hodně štěstí! Ten Mark vypadal jako sympaťák!!! Jsem ráda, že na tebe někdo dává pozor. Nezapomeň brát léky!!!

Dezinfekce se významně dívá na hodinky.

Jasně, mami, odpovím.

„Odesláno?“ zeptá se Mark.

„Jo.“

„Jdeme na uvítací shromáždění trochu pozdě, ale toho si nikdo nevšimne,“ sebere mi telefon a sluchátka a obojí uloží do plastového pouzdra, které vytáhl z kapsy kombinézy. „Ještě něco?“

Obrátím kapsy, kde mám sáček bonbonů.

„Tyhle taky, kamaráde.“

Ten suchar mi taky musí zkazit každou radost. Odevzdám mu sladkosti. Potom Mark zasvítí baterkou na zeď. Na hladkém plastovém povrchu zaznamenám sotva patrný obrys dveří a malé klávesnice elektronického zámku. Dezinfekce naťuká kód, ozve se krátké cvak a syčivý zvuk.

„Úlet,“ vydechnu. „Přechodová komora?“

Mark se na mě zmateně podívá, a tak to nechám plavat. „Bylo tohle místo postavený s předem daným účelem?“

„Rád bych tě varoval, že lidé tam uvnitř jsou možná trochu nervózní,“ prohlásí. „Dobře víš, jací umějí být puberťáci.“

Trochu rozpačitě se zasměju, jako bych nad takovými věcmi nikdy neuvažoval.

Když se dveře otevřou a my projdeme dovnitř, zjistím, že jsme se ocitli v přední části jedné velké, rozlehlé místnosti. Podobá se to trochu školní tělocvičně – až na to, že je tu všechno bílé a bez oken. Před námi stojí stejně bezbarvé pódium se čtecím pultem a bílým mikrofonem. Před ním je rozestavěno sto bílých židlí a na všech až na jednu už sedí lidé stejného věku jako já. Každý z nich se tváří jinak zmateně, nadšeně nebo nervózně. Za zády mi s cvaknutím zapadnou dveře. Ten zvuk se mi odráží od stěn lebky.

Znovu to syčení.

Všechny hlavy se teď otočí na mě.

Devadesát devět zírajících sedmnáctiletých.

Neříkal Dezinfekce náhodou, že si mě nikdo nevšimne?

Ten chlap pěkně lže.

Tohle je moje představa pekla. Nejradši bych se scvrkl jako umírající pijavice, podplazil se mezírkou mezi vesmírnými dveřmi zase pryč a soukal se odsud tak rychle, jak by mi to moje mizerné červí tělo dovolilo.

Dezinfekce se postaví ke zdi a ukáže na prázdnou židli.

„Tak běž,“ zašeptá.

Kolem stěn postávají i další ve žlutých overalech s podobně nablýskanými zuby a kření se, jako by je někdo naprogramoval jen na tuhle funkci. Trochu mi připomínají věčně nadšené dětské baviče, kteří milují závody s vejcem na lžíci a s radostí se vrhají do bazénku s míčky.

Jedna z kombinéz, paní s blonďatým culíkem u protější zdi, zachytí můj pohled a spiklenecky mrkne. Mává mi u toho tak divoce, až se bojím, že se bouchne. Cítím, jak mě Dezinfekce postrčí k židli. Sklopím hlavu v naději, že se tak stanu neviditelným.

Neměl bych taky zamávat?

Jen tak obyčejně?

Jasně.

Zvednu ruku.

Zaslechnu, jak se někdo pochechtává.

Jiný nespokojeně mlaskne.

Ne.

Žádné mávání.

Akce se přerušuje.

Skloním hlavu.

Netuším, jak dlouho tu sedí, ale podle nepřátelství, které vůči mně vyzařují, bych si tipnul, že už nějaký čas určitě. Holka, která se mi zle posmívala, teď jen podrážděně odfrkne tak hlasitě, že se i v řadách kolem ní rozlehne smích, jako by tvořila epicentrum agresivního tsunami. (A takové vlny já dobře znám – většinou se ale dějí ve škole. Stačí jeden chytrák a smečka jeho patolízalů, ochotná jedovaté poznámky svého vůdce kdykoli podpořit výbuchem smíchu. Někdy taky ukazováním. Tohle všechno je pak většinou namířeno na jednu konkrétní osobu. V současné době jsem tím nešťastníkem já.)

Neboj se, miláčku! Klidně se posaď, naznačuje mi rty Culík.

„Hni sebou, ty pako,“ zašeptá nějaký vtipálek z davu.

Najedou je mi neskutečné horko, a tak si uvědomím, že možná nějakou chvíli ani nedýchám.

Máma říká, že v sobě v takových chvílích musím objevit vnitřní sebevědomí. Nikdy ale nevím, co přesně tím myslí. Možná to, že bych měl pronést něco skvělého a okouzlujícího jako: Moji milí, není důvod k panice. Seb je tady a těch třináct dní zrovna dostalo šťávu! Pak bych vyskočil na pódium a po perfektním tanečním čísle sebou sekl naznak, aby mi všichni odpustili a já se stal miláčkem davu.

Jenže místo toho jen šoupu nohama k židli a s rudým obličejem na ni klesnu. Zapíchnu oči do svého batohu, který jsem si položil na klín jako padák před očekávaným výskokem z letadla. Před ním na podlaze zahlédnu svoje nové tenisky, jež jsou teď pěkně špinavé, a navíc plné žlutých stříkanců od čurání na slunečnice.

Taková blbost.

Cítím, jak se mi záda potáhla souvislou vrstvou studeného potu. Zvednu nohu tak nenápadně, jak můžu, a otřu si botu o zadní stranu nohavice v naději, že holka po mé levici s přísně rovnou ofinou nic nezaregistruje. Žluté skvrnky po moči ne a ne zmizet. Moje sousedka mě přejede pohledem od hlavy až k botám. Hned vidím, jak jí to probleskne ve tváři. Takže to ví. Ví, že to, na co se dívá, jsou cákance mých vlastních chcanek. Podívá s mi do obličeje. Hledá v něm vysvětlení, a já se na ni z nedostatku jiných možností, jak ji rozptýlit, přátelsky usměju. Povytáhne obočí, jako bych ji právě pozval, aby si to se mnou rozdala v popelnici, zavrčí a s rukama v klíně se znovu otočí k pultíku před námi. Skládanou sukni má stejně dokonalou jako vlasy.

Zabloudím pohledem k Dezinfekci, aniž bych věděl, co po něm vlastně chci. Asi pomoc. Mark se jen usměje.

Ve vzduchu visí podivná energie.

Nejsem člověk, který by cítil vlnění, jako třeba Shelly (aspoň to tvrdí), ale tady se to chvěje tak silně, že mi to neujde. Energie hustá jako lepidlo.

Očekávání.

Lidé kolem si něco šeptají.

„Kdy to začne?“

„Kvůli tomuhle nepojedu s holkama na Mykonos.“

„Kde si můžu zapálit?“

Někde zatím povídá nějaká dívka všem, kteří jsou ochotní poslouchat, že se jmenuje Eleanor a má hroznou radost, že se dostala hned do úplně první kohorty projektu.

„Jsem štěstím bez sebe,“ švitoří. „Aby tohle fungovalo, musíme vyzařovat pozitivitu.“

Někdo zamumlá v nepříliš nadšeném souhlasu.

„Někteří vyzařujou akorát tak píču,“ ozve se tiše chraplavým seveřanským přízvukem někde za mojí hlavou.

Když se na toho kluka otočím, ze všeho nejdřív si všimnu tetování na pravé straně jeho krku.

Ptačí křídlo.

K tomu dlouhý tmavý vytahaný svetr s dírou ve švu na rameni.

Havraní vlasy padající mu do očí.

Jakmile zvedne pohled, duhovky mu zazáří ledovou modří.

Je vysoký, hranatý a neupravený jako hrubá skica manga postavičky.

Černý lak na nehty.

Sevře čelist, až mu na krku naběhne žíla a rozpohybuje vytetované křídlo.

Shelly mě povzbuzovala, abych si tu našel kamarády. Možná bych ho měl pozdravit.

V umělém světle se mu na lícní kosti zaleskne menší jizvička.

„Co je?“ zeptá se.

Rychle se otočím zpět k pultíku. Pot ze zad mi teď prosakuje přes tričko.

„Hej, kámo, super kérka,“ slyším jeho souseda.

„Vodpal, vole,“ odsekne Ledový zrak.

Energie zhoustne na melasu.

„Nějakej problém?“

„Prostě na mě nemluv,“ odpoví Ledový zrak o poznání hlasitěji.

„Jen se tu pokouším o konverzaci.“

„Vypadám jako někdo, kdo by o ni stál?“

„Páni. Očividně ne,“ řekne ten druhý hlas, než tiše dodá: „Zato bys asi potřeboval pořádně umejt.“

Skřípne židle. Než se stihnu otočit, přiběhne k jejich řadě Culík a stojí vedle těch dvou.

„Cos to řekl?“ vyskočí Ledový zrak na nohy.

„Hej, pánové, začíná tu být nějak horko. Nechcete se rychle trochu zchladit?“ pronese Culík zpěvavě, jasně a s kuráží, jako by místo v HappyHead stála na pódiu ve West Endu. „Pane Blakeu? Finneasi? Dáte si pauzu?“

Ledový zrak ji ignoruje.

Ten druhý už stojí taky. Otočím se jen dost na to, abych si všiml, že je stavěný jako americká lednice.

„Zopakuj to,“ vybídne ho Ledový zrak.

Lednice na svou obranu odfrkne: „Říkal jsem… že smrdíš jako pisoár.“

Ledový zrak napřáhne pěst a tváří mu probleskne studená temnota. Už se chystá praštit, když ho Culík rychleji, než se stačím nadechnout, popadne za zápěstí, zkroutí mu ruku za záda a táhne ho pryč. Vede Ledový zrak uličkou do zadní části sálu, kde zmizí v nějakých dveřích. Jako by tu nikdy nebyli.

Pár lidí zmateně zašeptá.

„Trapný,“ protáhne Eleanořin hlas.

Ohlédnu se na Lednici. Ten se jen chabě zasměje, utrousí: „Srabe.“ Potom si s rukama založenýma na prsou znovu sedne.

Teď před nás naběhne Dezinfekce. „Byl to dlouhý den, ale pamatujte si, lidi: buďme k sobě laskaví,“ promlouvá k nám hladkým, tichým hlasem jako z meditační aplikace.

„Ten magor si začal,“ zamumlá Lednice.

Dezinfekce ho zastaví otevřenou dlaní. „Teď toho ale necháme.“ Stojí před tváří Lednice podezřele dlouho. Jako by ho chtěl terapeuticky zaklínat.

Místnost utichne.

Dezinfekce se znovu stáhne ke stěně.

Očima přelétnu Kombinézy. Hlídají nás. Usmívají se.

Vzpomenu si na svoje bonbony.

A na Finnease.

Možná, že mu tu pastýři duší zrovna vaří bylinkový čaj a povídají si s ním.

V uších mi zvoní ohlušující ticho.

„Vítejte!“ zaburácí hlasitě z mikrofonu. Najednou světla potemní a přítomní se utišují vzájemným pssst.

„Konečně,“ zabručí někdo.

Ve světle reflektorů na bílém pódiu se objeví nějaká žena – ne ve žlutém jako ostatní, ale v černém. V dlouhém, kvalitně ušitém kabátě. Šedivé vlasy má ostříhané na úpravného ježka a na nose jí sedí polorámové brýle.

Měří si nás. Svítí jí oči.

„Vítejte v HappyHead,“ osloví nás hlubokým, silným hlasem. Zní to klidně. Pevně. Na zlomek vteřiny mě napadne, jestli nemáme tleskat, a ostatní asi taky, protože ta holka s rovnou ofinou po mém boku zvedne automaticky ruce, jako by chtěla začít. Než to ale stihne, spustí Kombinézy podél stěn jako jeden muž: „Dobrý den, paní Manningová,“ zarecitují. „Odhodlání, rozvoj, vděčnost dělají šťastnou hlavu.“

Ticho.

Možná že teď by se opravdu slušelo zatleskat.

„Vskutku to tak je,“ zabubnuje paní Manningová nehty na okraj řečnického pultu. „Nacházíme se uprostřed epidemie. Epidemie neštěstí. Výzkumná data ukazují, že pokud nezasáhneme, hrozí vám, mládeži naší země, vážné nebezpečí pramenící z mnoha věcí, ale především z vás samotných. A je nad slunce jasné, že teď více než jindy potřebujete pomoc. Cestu ven.“

No jo. Trochu depka, ale v podstatě má pravdu.

„Mám pro vás dobré zprávy, přátelé – odpověď je HappyHead,“ usměje se poprvé za celou dobu. Nejsem si úplně jistý, jestli jí to sluší. „Náš radikální nový projekt vznikl proto, aby vás postavil do středu vaší cesty k dospělosti a dal vám všechno, co potřebujete, abyste naplnili svůj potenciál šťastných lidských bytostí. Usilujeme nejen o změnu vašich životů, ale přímo o jejich záchranu. A vy, šťastlivci, jste byli náhodně vybráni ze všech koutů naší země, abyste se stali historicky první skupinou, která takovou transformaci prožije. Jste totiž – a to jeden každý z vás – jedineční.“

Paní Manningová o krok poodstoupí od pultíku.

Z reproduktorů spustí písnička.

„Shiny Happy People“ od REM. Znám ji, protože si ji někdy táta pouští v autě, když mu to máma dovolí.

Paní Manningová zvedne ruku a ze stropu se spustí velká obrazovka.

Sál se propadne do tmy. Začne film.

Záběry z ptačí perspektivy: obrovská lesklá bílá budova uprostřed nekonečných kilometrů venkovské krajiny.

Slunečnice.

Tráva.

Řeka.

Dospívající pobíhají mezi stromy. Na hřišti hrají kopanou. Zářivé slunce. Úsměvy.

„Vítejte v HappyHead,“ protáhne hlas americkým akcentem, jako bychom se dívali na upoutávku na hollywoodský film. „Příštích třináct dní bude patřit k těm nejdůležitějším ve vašem životě.“

Mládež se smutným pohledem mává na rozloučenou rodičům.

Vybaluje v pokojích.

Stoluje společně v jídelně.

Směje se.

Objímá.

„V našem ústavu absolvujete projekt vytvořený špičkovými experty v oboru.“

Objeví se smajlík z loga HappyHead.

„Protože nám na vás záleží.“

Nějaký muž v obleku na nás ukáže prstem. Pak se zasměje.

„Budete rozděleni do skupin po čtyřech.“

Puberťáci si tleskají do dlaní. Zdraví se ťuknutím sevřenou pěstí. Další smích. Počítám, že tohle všechno jsou herci, kteří do toho dávají tolik nadšení, kolik ze sebe dokážou vydolovat.

„V týmech budete muset pracovat na několika speciálně vytvořených úkolech…“

Teenageři ve stanu.

Teenageři na překážkové dráze.

„A my vás u toho budeme sledovat.“

Kombinézy ve filmu zběsile datlují do svých tabletů.

„Náš tým zkušených hodnotitelů bude vždycky nablízku, aby se přesvědčil, že jste přesně tam, kde potřebujete být, a připraví vás na chvíli, kdy odsud odejdete. K paní Manningové se připojila i světoznámá profesorka Lindströmová, naše hlavní terapeutka, a výtečný profesor Fernsby, odborník na fyzická zadání.“

Tři lidé v černém – uprostřed paní Manningová.

Žena po její levici vypadá s dlouhou blonďatou hřívou a v kaftanu poněkud rozevlátě.

Pán napravo se zase navlékl do elegantního obleku a jeho inteligentní tvář podtrhují brýle s tlustou obroučkou. Usmívá se.

„Ty se ale pokuste ignorovat, protože vaším úkolem je splnit všechny úkoly, jak nejlépe dokážete.“

Mladá dívka probíhá cílovou čarou a radostně zvedá pěst do vzduchu.

„A za všech okolností si pamatujte: Buďte čestní!“

Kluk na obrazovce brečí a nějaký dospělý – asi terapeut – mu podává krabičku kapesníků.

„Žádáme vás, abyste nám důvěřovali.“

Kluk si jeden kapesník vytáhne a přes slzy se usměje.

„Jen tak vám můžeme pomoct.“

Terapeut souhlasně pokývá hlavou.

„Bydlet budete v naší Zóně změny. Pro ty, kdo mají rádi fakta: je to jedna z nejdelších chodeb v zemi a nachází se na ní celých sto pokojů! Všechny mají své číslo.“

Kamera ve zrychleném tempu projíždí úzkým prostorem.

Čísla nade dveřmi.

100

99

98

97…

„Každé ráno se vám na obrazovce naproti dveřím pokoje objeví nové číslo pokoje, kam se přestěhujete – nový den: nový pokoj!“

Kluk se podívá na displej na stěně naproti dveřím.

„Proč to stěhování, ptáte se? Dobrá otázka.“

Rozesmáté Kombinézy v Zóně změny.

„Patří to totiž k našemu hodnotícímu procesu. Chceme zjistit, jak moc se dokážete přizpůsobit.“

Kluk si vybalí věci v novém pokoji a ustele si postel.

„Tak také budeme sledovat váš pokrok, takže velké stěhování bohužel začne brzy.“

Budík ukazuje 05:30. Holka zívne a s úsměvem vyskočí z postele.

„Také chceme vidět vaši iniciativu a vynalézavost.“

Další holka si v lese brousí nůž.

„Inteligenci.“

Kluk zběsilým tempem skládá Rubikovu kostku.

„Emoční a fyzickou sílu.“

Holka se dívá, jak její kamarádka roní slzy při vzpírání činek.

„A samozřejmě: týmovou práci.“

Skupinka smějících se puberťáků s hrníčky horkého nápoje u táboráku.

Dalších pár záběrů z dronu. Pole a tráva a slunečnice.

Zase ta bílá budova.

„Pár základních pravidel pro vaši bezpečnost.“

Kamera přiblíží les a pletivo plotu.

„Asi jste si již všimli, že celý areál chrání plot. Je tam, protože nechceme, aby na pozemek vstupoval někdo, kdo tu nemá co pohledávat. Vy se k plotu ale také přibližovat nemusíte.“

Hloučky lidí sedí kolem táboráku a prozpěvují.

„Dalším důležitým bezpečnostním bodem je zajištění vašeho optimálního fyzického zdraví.“

Kluk na rotopedu. Holka na běhacím pásu.

„Chceme vás co nejpodrobněji sledovat, a to pomocí jedinečné technologie. Proto vám pod kůži zavedeme malý čip – přesně sem.“

Laskavá paní v sesterské uniformě si ukazuje na klíční kost.

„Procedura zahrnuje drobný řez, který se velmi rychle hojí. Tak budeme moci okamžitě zasáhnout, kdybyste kdykoli potřebovali pomoc.“

Kluk se na vrcholku kopce dusí v astmatickém záchvatu. Přistane helikoptéra. Z ní vyskáčou Kombinézy a podávají mu inhalátor.

„Uf!“ otře si chlapec hřbetem ruky čelo.

„Svůj osobní předmět noste schovaný bezpečně v tašce. Telefon dostanete před odjezdem zpět. Kontakt s rodinou a přáteli bohužel není dovolen, protože se chceme vašemu psychickému stavu věnovat bez zbytečného rozptylování.“

Houfek dospívajících se objímá kolem ramen a společně hledí do zapadajícího slunce.

„Naši útulnu si zamilujete. Během předepsaného odpočinku si tam můžete povídat a poznávat zbytek svého týmu – samozřejmě pod dozorem našich skvělých hodnotitelů. Neprobírejte ale svá individuální zadání s nikým jiným, pokud k tomu nebudete výslovně vyzváni.“

Pár lidí hraje kulečník za dozoru několika rozesmátých Kombinéz.

„A nakonec: pamatujte, že jsme tu vždycky pro vás. Tohle všechno je pro vás, abyste odsud odjížděli se šťastnou hlavou.“

Závěrečný záběr na mládež shledávající se s rodinou. Objetí. Úsměvy.

Slunce zapadne.

Obrazovka potemní.

Hudba utichne.

Tma.

Slyším bzučení obrazovky, jak mizí někam ke stropu, odkud se spustila. Začínají mi mravenčit nohy. Nikdo nemluví. Možná se pletu, ale neříkal ten Američan něco o tom, že mi implantují čip?

Reflektor znovu osvítí paní Manningovou, která začne tleskat. Kombinézy se připojí. Tak obrovský aplaus!

„Vzrušující, co?“ zacvrliká.

Kombinézy hlasitě jásají.

Když mi bylo devět, jel jsem se školou na víkend pryč. Pamatuju si, jak jsem se bál, že už nikdy neuvidím mámu s tátou, a pořád jsem brečel. Z nějakého důvodu jsem si na to teď vzpomněl.

„A teď vás pozdravíme, jak se na první várku účastníků programu HappyHead sluší a patří!“ oznámí Manningová.

„Ahóóój!“ zaburácí Kombinézy a mávnou.

„A teď, než budeme pokračovat, bych vám ráda představila tu nejdůležitější osobu v budově a důvod, proč jste všichni tady. Důvod, proč jste dostali tuhle příležitost. Prosím, povstaňte, abychom společně přivítali moji drahou přítelkyni, geniální doktorku Eileen Stoneovou.“

Nohy židlí skřípnou o podlahu.

Poslušně se zvedneme.

Dveře přechodové komory se otevřou. Ššššš.

Dovnitř vkročí žena. Opře se o hůl, snad aby nespadla, až to cvakne. Ten zvuk se odrazí od bílých stěn. Bum.

Krok po kroku postupuje vpřed a její laskavé oči si nás měří jako pohled želvy mžourající po okolí po letech hibernace. Zastaví se a pomalu, pomaličku si stáhne pršiplášť a podá ho Dezinfekci. Pod ním má barevný sešívaný svetr, na němž jako tlustá lana leží dva stříbrné copy.

Teda… co já o tomhle místě vím, ale pokud bych to mohl rozhodnout, tleskalo by se teď.

Tohle totiž bylo naprosto ikonické odhalení.

Ostatní místo toho ale jen tiše zírají.

Té ženě musí být přinejmenším sedmdesát. Na nohou má galoše.

„A hele – šílená bába přichází,“ zašeptá Lednice.

„Pššš!“

Paní se opatrně přesune pod pódium a my se na ni v kolektivním, nejistém úžasu díváme. Čekáme, co udělá dál. Některé Kombinézy se jí dokonce lehce pokloní a vřele se na ni usmívají, když projde kolem. Prostor prosycuje obdiv k jejímu venkovskému majestátu. Dezinfekce ji o pár kroků předběhne, skočí na schody a podá jí ruku. Stará paní ji přijme.

Působí trochu… roztřeseně. Obě galoše váhavě nahmatají okraj schodu a nesou ji krok po kroku nahoru. Celý sál napětím ani nedýchá. Cítím to. Slyším to kolem sebe.

Potom to žena přece jen zvládne a my jako jeden muž vydechneme.

Dezinfekce přinese ze zákulisí židličku a postaví ji do kuželu světla vedle řečnického pultu. Stará dáma se na ni podívá. Potom se k nám otočí čelem a zavře víčka.

Na to, že chce asi jen procítit přítomný moment, je podezřele dlouho neotevírá, a tak uvažuji, jestli se modlí, čaruje nebo nás za chvilku požádá, abychom si s ní zazpívali mantru.

Nakonec přece jen promluví.

„Děkuji, paní Manningová,“ pronese jemným, laskavým irským akcentem. Skoro bych řekl, že to zní sexy. Tak jo, sexy ne. Ale rozhodně lákavě. „Všichni se prosím posaďte. Hned vám to vysvětlím.“

Poslechneme ji jako očarovaní.

Má opravdu milé jantarově hnědé oči, v nichž se zalesknou… slzy.

Jo. Má co dělat, aby nebrečela. Tohle se děje.

„Všem vám hrozí nebezpečí.“ Nádhera. „Věda je skutečná a důkazy konkrétní. Mezi mladými lidmi poslední dobou pozorujeme drastický vzestup emoční dysregulace, která je ve svých extrémních polohách čím dál nebezpečnější. Agresivita vůči sobě či ostatním neustále stoupá. Depersonalizace a derealizace narůstají geometrickou řadou. Interpersonální a komunikační potíže nám také dělají značné starosti. Proto vám všem hrozí, že budete anihilovaní, nebo se zlikvidujete sami. Cítíte se v pasti. Ztracení. Samota je nákaza tak silná, že někteří z vás už nevědí, jak ve společnosti fungovat.“

Proč se dívala přímo na mě, když tohle říkala?

Table of Contents

jedna

dvě

tři