THE CAPITALIST MANIFESTO

Copyright Pathogenesis © Johan Norberg, 2023

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Michal Jurza

Obálka © Miroslav Hašek

ISBN: 978-80-7611-337-4

Klasickým liberálům ve všech stranách

Obsah

Předmluva

CO SE STALO S REAGANEM A THATCHEROVOU

1 Život v divokém kapitalismu

2 Být si vzájemně k službám

3 Mlčení továrních sirén

4 Na obranu horního jednoho procenta

5 Monopoly, nebo Minecraft?

6 Vybíráme poražené

7 Čína, papírový tygr

8 Ale co planeta?

9 Smysl života

DOSLOV

CÍSAŘOVÁ PĚVECKÁ SOUTĚŽ

O autorovi

Seznam citovaných překladů

Předmluva

CO SE STALO S REAGANEM A THATCHEROVOU

„Nikdo teď není zrovna nadšený z globalizace, snad s výjimkou Johana Norberga.“

Po Tidholm ve švédském veřejnoprávním rozhlase, 29. května 2000

Před dvaceti lety jsem napsal knihu na obranu globálního kapitalismu. Nikdy by mě nenapadlo, že udělám něco takového. Vždycky jsem měl spíš za to, že kapitalismus je záležitostí chamtivých monopolistů a mocných vlastníků půdy. Pak jsem se ale začal o svět více zajímat a uvědomil jsem si, že právě ty nejméně tržně orientované společnosti nejlépe chránily takové elity před svobodnou volbou občanů, a proto měly největší moc. Paradoxně to byl právě kapitalismus – v podobě volného trhu a dobrovolných dohod založených na soukromém vlastnictví –, který pro mocné představoval ohrožení. Argumentem pro kapitalismus není to, že se kapitalisté vždy chovají hezky – kdyby tomu tak bylo, mohli bychom jim klidně svěřit monopolní moc –, ale to, že se často nechovají dobře, pokud přímo nemusí. A jestliže musí, pak je to právě svoboda volby a konkurence, co je k tomu nutí.

Ve skutečnosti měli Marx a Engels pravdu, když v tom druhém manifestu, komunistickém z roku 1848, poznamenali, že svobodné trhy v krátké době vytvořily větší prosperitu a více technologických inovací než všechny předchozí generace dohromady a díky nezměrně lepší komunikaci a dostupnosti zboží svrhly vládu feudálních struktur a národní omezenosti. Marx a Engels si mnohem lépe než dnešní socialisté uvědomovali, že volný trh je mocnou silou pokroku. (Bohužel nemysleli dostatečně dialekticky, aby pochopili, že komunismus je naopak reakční protisíla, která jednou stáhne společnost zpět k jakémusi elektrifikovanému feudalismu.) 

O půldruhé století později umožnil globální kapitalismus stále většímu počtu lidí osvobodit se od pánů a monopolů. Rozvoj trhů jim poprvé poskytl možnost volby, možnost vyjednávat a říci „ne“. Volný obchod jim poskytl levnější zboží, nové technologie a přístup k zákazníkům v jiných zemích. Miliony a miliony lidí zbavil hladu a chudoby. 

Na přelomu tisíciletí se však kapitalismus stal terčem zuřivých útoků. Mezinárodní antikapitalistické hnutí žádalo, aby vlády převzaly větší kontrolu nad ekonomikou, a to prostřednictvím hradby cel, regulací a daní. Probíhaly obrovské demonstrace proti zasedáním Světové obchodní organizace, jež jednala o větším otevírání trhů. Volný obchod, zahraniční investice a nadnárodní korporace byly obviňovány z toho, že chudí dále chudnou. Francouzské levicové protekcionistické hnutí Attac se rychle rozšířilo po celé Evropě. Považoval jsem je za reakční protisílu, jejíž případný úspěch by chudé společnosti připravil o svobody, kterým se právě začínaly těšit.

Své argumenty proti těmto hnutím jsem shrnul v knize Globalizace, vydané v roce 2001 [vyd. Liberální institut, Alfa Publishing, 2006, přel. Tereza Urbanová; původní název knihy však zní In Defence Of Global Capitalism (Na obranu globálního kapitalismu) – pozn. překl.]. Byl to manifest psaný v duchu klasického liberalismu o tom, proč globální spravedlnost vyžaduje více, nikoli méně kapitalismu. Správné načasování dokáže divy, a tak se kniha stala mezinárodním bestsellerem, byla přeložena do více než pětadvaceti jazyků, včetně arabštiny, perštiny, turečtiny, čínštiny a mongolštiny.

A debata o globalizaci se nakonec začala měnit. Zastánci otevřené ekonomiky vytáhli na její obranu. Kritici byli často vedeni upřímným hněvem nad globální chudobou a nespravedlností. Ovšem my zastánci volného obchodu jsme mohli z této společné základny vyjít a ukázat – za pomoci realistických vysvětlení a jasných statistik –, že k boji proti chudobě a hladu potřebujeme právě volnější trhy. Čím více jsme diskutovali, tím více se zdálo, jako by si odpůrci uvědomovali, že to není tak jednoduché, jak se domnívali, a část publika začala měnit názor. Globalizaci si spojovali se současným stavem, Evropskou unií (EU), Světovou bankou a Mezinárodním měnovým fondem (MMF) a byli zaskočeni, když narazili na oponenty, kteří byli se soudobou nespravedlností stejně nespokojeni jako oni a nabízeli radikální řešení. Brzy v debatě převládalo stanovisko, že chudé země potřebují více obchodu, investic a podnikání, aby se mohly ekonomicky a sociálně rozvíjet. Jak prohlásil generální tajemník Organizace spojených národů (OSN) Kofi Annan, problémem bylo příliš málo globalizace, nikoliv příliš mnoho.

Attac záhy ztratil na popularitě a zanikl. Britský antikapitalista George Monbiot se za svůj protekcionismus omluvil článkem v deníku Guardian „Ohledně obchodu jsem se mýlil“. V něm vysvětloval, že svět bez Světové obchodní organizace (World Trade Organization, WTO) by byl pravděpodobně méně spravedlivý. A zanedlouho zahájila velkou kampaň proti zemědělskému protekcionismu Evropské unie i britská charitativní organizace Oxfam, která se obvykle přiklání k levici a volný trh kritizuje.

„V posledních letech jsem ohledně obchodu prozřel. Všechno se mi převrátilo naruby,“ prohlásil Bono, irský rockový hudebník a aktivista proti globální nerovnosti. „Při řešení chudoby u nás i ve světě jsou sociální dávky a zahraniční pomoc pouhou náplastí [orig.: Band-Aid – pozn. překl.]. Skutečným lékem je svobodné podnikání. Podnikavost je nejjistější cestou rozvoje.“ Takové obrácení překvapilo nejen jeho fanoušky, ale i jeho samotného: „Rocková hvězda káže kapitalismus. Když někdy sám sebe slyším, nemůžu tomu uvěřit.“¹

Samozřejmě to nebyla jen moje zásluha. Bylo mnoho dalších, kteří bojovali dnem i nocí, a do hry vstoupila řada dalších faktorů – zejména ten prostý fakt, že globalizace přinesla své ovoce. V zemích, které se integrovaly do globální ekonomiky, klesala chudoba rychleji než kdykoli předtím. Oxfam dokonce veřejně popřel, že by svůj postoj změnil kvůli mně. A Bono mě určitě poslouchal méně, než jsem já poslouchal U2.

Konec globalizace byl tedy odvolán, ale žádné „šťastně až do smrti“ se přesto nekonalo. Dvacet let, které uplynuly od doby, kdy jsem napsal svou knihu, pro planetu znamenalo divokou jízdu. V letech 2008 a 2009 jsme zažili největší moderní finanční krizi, potom velkou pandemii, která zastavila chod světa a usmrtila miliony lidí, chaos na Blízkém východě, teroristické útoky, migrační krizi, růst geopolitického napětí a návrat rozsáhlých útočných válek, když Putin napadl Ukrajinu. A ve stejném období se začaly plnou vahou projevovat katastrofální dopady globálního oteplování na planetu. 

To vše přispělo ke vzniku nového pocitu zranitelnosti a k obnovení nedůvěry vůči otevřené světové ekonomice. Podnítilo to touhu po silných vůdcích a velkých vládách, které by nás před nebezpečným světem ochránily. Jednání WTO se úplně zadrhla, její mechanismus řešení sporů byl oslaben Spojenými státy americkými a po finanční krizi se poprvé od druhé světové války přestal zvyšovat podíl obchodu na HDP. Globální ekonomická svoboda stagnovala a vlna demokratizace se roztříštila zpětným rázem autoritářství.

V Číně došlo ke zvratu třicetiletého reformního procesu a stát začal znovu dobývat ztracené pozice. V západním světě se opět začalo hovořit o tom, že globalizace zašla příliš daleko a že podniky je třeba dostat pod kontrolu. Jestliže se na mezinárodních summitech dříve mluvilo o otevírání, deregulaci a liberalizaci (i když ne vždy se to promítlo do činů), nyní jako by se slova najednou rozpila a konkrétní reformní programy vytlačila mlhavá kódová označení jako inkluzivita, udržitelnost, strategická autonomie a „partnerství“ tady a tamhle.

Krátce poté došlo ke zvláštní intelektuální výměně. Poté co levicová ofenziva proti globalizaci zakolísala, se opozice náhle přesunula doprava. Boj s protekcionismem je jako boj s kožní chorobou, jak kdysi řekl americký ekonom Paul Samuelson: sotva ji vyléčíte na jednom místě, objeví se jinde. Nová generace konzervativních politiků nyní mluví velmi podobně jako Attac v roce 2001: svět je nebezpečný; není už nikdo, kdo by ho řídil; a volný obchod ničí lokální tradice a slušné pracovní příležitosti. „Globalista,“ jak vysvětluje americký prezident Donald Trump, je člověk, kterému je „naše země upřímně řečeno ukradená.“

Rychlý pokrok v chudých zemích sice Západu předvedl, že i tyto země mohou z globalizace těžit, ale protože přetrvává mýtus, že ekonomika je hra s nulovým součtem, která předpokládá, že zisk jednoho aktéra znamená vždy ztrátu jiného, dospěli mnozí k závěru, že těmi poraženými tedy musíme být my v bohatém světě. Celkový pohled na svět zůstává stejný, jen se obrátily role – před dvaceti lety byl volný obchod považován za špatný, protože my jsme vykořisťovali je, zatímco nyní je považován za špatný, protože oni vykořisťují nás. Před dvaceti lety byl kapitalismus špatný, protože kvůli němu údajně zchudl již tak chudý svět. Nyní je špatný, protože díky němu chudí bohatnou.

Když jsem původně předkládal své argumenty na obhajobu trhu, obchodu a imigrace, byl jsem často napadán, že jsem „bláznivý pravičák“. Když tytéž argumenty říkám dnes, jsem někdy obviňován z přináležitosti k „woke levici“. Nejsem to já, kdo se změnil. Protože však pravicoví nacionalisté nemají o moc obsáhlejší ekonomický program než snahu zastavit svět, aby si mohli ulevit (a vyhnat imigranty), jejich vztek proti globalizaci vytvořil nové předpolí pro to, co dříve bylo klasickým levicovým programem vládních zásahů. Aby nám vlády poskytly falešný pocit bezpečí, ztížily obchod, migraci a výstavbu, čímž však jen zajistily pomalejší růst a poškodily právě ty, o nichž politici tvrdí, že je chrání.

Dnešní dominantní argumentace o globálním kapitalismu – sdílená pravicovými i levicovými populisty, ale nyní v mírnější podobě i velkou částí politického a ekonomického establishmentu – nepopírá, že během těchto dvaceti let vzrostla prosperita, ale tvrdí, že skončila v příliš omezeném počtu rukou a že tyto ruce patří nesprávným lidem. Tvrdí, že velkým globálním vítězem je Čína, která nám sebrala naše továrny a pracovní místa – a je to nebezpečný vítěz, který krade naše technologie a oslabuje naši národní bezpečnost. Proto se zase stalo populárním mluvit o globální ekonomice jako o geopolitické hře, v níž vítěz bere vše a kde musíme zavést obchodní bariéry a opětovně znárodnit hodnotové řetězce. 

Podle tohoto výkladu profitovali z růstu na Západě především bohatí, zatímco mzdy široké veřejnosti po desetiletí stagnovaly. Nerovnost prudce vzrostla a ze zaměstnanců se stal nový prekariát, který se musí vyrovnávat s nejistotou a stresem. Zavíraly se továrny a dělnická třída byla vyhubena, někdy i fyzicky, „smrtí ze zoufalství“ (termín, kterým se budeme zabývat v kapitole 3). Na trh se vrátily monopoly, převážně v podobě úzkého okruhu nedotknutelných technologických gigantů, které pronikají do stále více oblastí a rdousí sympatické rodinné podniky. 

Zjevně je to tak zlé. A to jsme ještě nevzali v úvahu dopady globálního oteplování na planetu. Abychom tomu všemu mohli čelit, tvrdí se nám, že nyní opět potřebujeme velkou vládu, která by vzala věci pevně do rukou, přerozdělila zdroje a pomocí osvícené průmyslové politiky tyto zdroje nasměrovala do konkrétních národních průmyslových odvětví a zelených technologií.

Takto vypadala debata ještě před pandemií. Když planetu zpustošil nový koronavirus, utrhla se podezíravost vůči okolnímu světu a volnému obchodu z řetězu. Vlády začaly uzavírat své hranice a požadovat repatriaci dodavatelských řetězců. „Nechci předčasně slavit,“ prohlásil Trumpův poněkud nadšený ministr obchodu o řádění viru, „ale myslím, že to pomůže urychlit návrat pracovních míst do Severní Ameriky.“ Rana Forooharová, sloupkařka listu Financial Times specializující se na otázky globálního obchodu, prohlásila, že „globalizace, jak jsme ji znali posledních čtyřicet let, selhala“.

Vlády mezitím rozhodly, že způsob, jak ochránit ekonomiku, spočívá v záchranných balíčcích pro všechny – nejprve pro finanční sektor, poté pro všechny ostatní. Lidé si zvykli na myšlenku, že zisky mají být privatizovány, ale rostoucí podíl hradí daňoví poplatníci nebo centrální banky. Když jim dojdou peníze, prostě si natisknou další, a jestliže to způsobí inflaci, tak budou lidé potřebovat další kolo záchranných balíčků, aby si vynahradili nárůst cen. A tak dále. Pandemie, jak vysvětlila švédská premiérka Magdalena Anderssonová, byla definitivním „koncem neoliberální éry, kterou zahájili Thatcherová a Reagan“. 

To dnes slýcháme nejen od sociálních demokratů, ale už i pravicoví populisté, novináři a ekonomové tvrdí, že „éra Reagana a Thatcherové skončila“. Tito dva političtí lídři jsou často považováni za symboly éry ekonomické liberalizace z počátku osmdesátých let – a já souhlasím s tím, že tato éra očividně skončila.

Stephen Moore, poradce Donalda Trumpa, prohlásil, že republikáni už nejsou stranou Reagana, ale Trumpa, a přesně tak se tato strana projevuje ve své nedávné agitaci proti volnému obchodu, imigraci a technologickým firmám, nemluvě o lžích ohledně údajných volebních podvodů. (Reagan kdysi nazval pokojné předání moci „kouzlem“ svobodného světa). Britští konzervativci opustili jednotný evropský trh, na jehož rozvoji měla kdysi Thatcherová svůj díl, a současně opustili mnoho dalších ekonomických ortodoxií, pohrávají si s aktivnější průmyslovou politikou a hesly „Buy British“ [kupujte britské zboží] – což je zcela nový postoj, který Boris Johnson v nestřeženém okamžiku shrnul jako „fuck business“.

Jeho krátkodechá nástupkyně Liz Trussová, která se proslavila prohlášením, že velkoobjemový dovoz sýrů je „ostuda“, se sice snažila vyvolat ducha Železné lady, nicméně spíše svou smělostí než konkrétní politikou. A tak se Trussová raději vymezila vůči „konsensu ministerstva financí, ekonomů a Financial Times“, že rozpočty by měly být vyrovnané, a kormidlovala své premiérství vstříc záhubě prosazováním rozsáhlého a ničím nepodloženého balíčku energetických dotací a daňových škrtů, což trhy odmítly financovat.

Reagan a Thatcherová nebývají obvykle prohlašováni za mrtvé na základě objektivního úsudku, odkud vítr fouká. Tato prohlášení jsou formulována tak, jako by jejich éra byla jakousi ideologickou odchylkou, kdy zdivočelí teoretici a radikálové vychýlili politiku směrem k dogmatickému neoliberalismu, a jako bychom se nyní konečně mohli vrátit ke zdravému, intervencionistickému rozumu. O to však v reformní éře nešlo. Ačkoli liberální ekonomové inspirovali mnohé změny spojené s Reaganem a Thatcherovou, jejich éra nikdy nebyla ideologickým experimentem, nýbrž pragmatickým pokusem vypořádat se s faktem, že dřívější model inflace a regulace spolu s neustále se rozšiřující vládou se bezezbytku vyčerpal.

Jedním z průvodních znaků je, že „éra Reagana a Thatcherové“ začala ještě před Reaganem a Thatcherovou. Ve skutečnosti ji zahájili jejich političtí oponenti. Byl to Reaganův demokratický předchůdce Jimmy Carter, kdo ve svém prvním projevu o stavu Unie v roce 1978 prohlásil: „Kousek po kousku osekáváme houštinu zbytečných federálních regulací, kterými vláda příliš často zasahuje do našich osobních životů a osobních záležitostí.“² Byla to právě Carterova administrativa, která deregulovala letectví, železnice, nákladní dopravu a energetiku (a řemeslné pivo! Předtím byste si ani nemohli dát piva Samuel Adams.) Byl to Carter, kdo jmenoval předsedou Federálního rezervního systému Paula Volckera, jenž v říjnu 1979 vyhlásil válku inflaci.

V Británii v roce 1976 vysvětloval předchůdce Thatcherové, labourista James Callaghan, členům své strany, kteří dříve věřili, že recesi lze ukončit vyššími výdaji a vyšší inflací: „Říkám vám nyní zcela upřímně, že tato možnost již neexistuje,“ a pokud někdy existovala, pak pouze v tom smyslu, že „se do ekonomiky vnese větší dávka inflace, následovaná v dalším kroku vyšší mírou nezaměstnanosti.“³ Thatcherová se svým bojem proti odborům zasloužila o uzavření 115 ztrátových a ekologicky škodlivých uhelných dolů, což jí vyneslo obdiv i nenávist – ale věděli jste, že dva předchozí labourističtí premiéři, Callaghan a Harold Wilson, nechali dohromady zavřít nejméně 257 uhelných dolů? 4 

Nebyli to libertariánští ideologové, kdo v sedmdesátých, osmdesátých a devadesátých letech prováděl velkou liberalizaci. Indii, Austrálii a Nový Zéland začaly desocializovat právě socialistické strany. Brazilskou a mexickou ekonomiku otevřely tamní protekcionistické strany. V Číně, Vietnamu a Chile prováděli ekonomickou liberalizaci diktátoři, jejichž srdce rozhodně netlouklo pro liberální hodnoty. Ve většině případů se jednalo o strany a představitele, kteří by byli rádi, kdyby mohli i nadále řídit a ovládat svůj lid i hospodářství. Myšlenka velké vlády však s sebou nesla jeden nepříjemný problém, jemuž nemohli uniknout – problém, který jednou shrnul švédský sociálnědemokratický ministr financí Kjell-Olof Feldt, když mluvil o snech o demokratickém socialismu ve své zemi: „Jednoduše řečeno, ukázalo se, že to prostě není možné.“

A o to právě jde. Může to znít lákavě, až neodolatelně. Vždycky je populární, když nám někdo slibuje modré z nebe, záchranné balíčky a všechno zdarma. Jenže to prostě nefunguje. Alespoň ne pořád. Neexistuje nic jako oběd zdarma a bohatství se musí nejdříve vytvořit, aby se mohlo začít rozdělovat. Peníze druhých lidí vám dříve či později vždycky dojdou, jak říkala Thatcherová, a když si jich natisknete víc, tak dříve nebo později zničíte jejich hodnotu. A jak zjistila Liz Trussová, nakonec vám dojdou i citáty Thatcherové, jimiž obhajujete rozpočty typu „všechno všem“, které zkrátka početně nesedí. Dluhy se hromadí, inflace roste a vy budete muset začít přemýšlet raději o tom, jak vzniká bohatství.

To však novým generacím politiků nebrání tyto chyby opakovat. Jakmile vzpomínky na předchozí neúspěchy vyblednou, neodolatelné pokušení zkusit to znovu se vrací. A vzhledem k doutnajícímu nepřátelství vůči cizincům a podnikání může mít podobu vyloženě iracionálních pokusů o protekcionismus, shora řízené průmyslové politiky, neohrabaných regulací a konfiskačních daní. To by omezilo růst ekonomiky a poškodilo ty nejzranitelnější. Sabotovalo by to globální ekonomiku, která se ukázala být největší nadějí pro lidský pokrok.

Ano, máme za sebou dvacet hrozných let plných otřesů, pandemií a válek. A přesto to bylo z hlediska lidského blahobytu nejlepších dvacet let v historii lidstva. Extrémní chudoba se snížila o 70 procent. To znamená, že od doby, kdy jsem sepsal svou první obhajobu globálního kapitalismu, jsme každý den získali více než 138 tisíc nových argumentů pro jeho existenci. Tolik lidí se totiž během oněch dvou desetiletí každý den vymanilo z chudoby: 138 tisíc mužů, žen a dětí. Každý den. Navzdory všem těmto otřesům a překážkám a navzdory pandemii. To je pokrok, za nějž se vyplatí bojovat a který je třeba pomáhat šířit.

Proto je třeba se z těchto zkušeností znovu poučit a zopakovat argumenty proti protekcionistickému obratu. Přinejmenším každých dvacet let potřebujeme kapitalistický manifest, který by obhajoval ekonomickou svobodu a aplikoval ji na problémy a konflikty své doby. Proto jsem napsal tuto knihu. Ze všech těchto důvodů – a ještě kvůli jednomu: někdy v posledním desetiletí přestaly být ekonomické otázky prioritou. Debata se samozřejmě vede dál, ale dostala se na vedlejší kolej. Srdce, mysli a tweety zahořely pro něco jiného. Když skončila studená válka mezi kapitalismem a komunismem, mnozí měli pocit, že hospodářská politika si může dovolit nebrat ohled na ideje a omezit se na otázku, která strana disponuje správným souborem dovedností a nejlépe zvládne administrativní záležitosti. Namísto boje za svobodu nebo třídní války se nám dostalo válek kulturních. Jestliže jsme kdysi diskutovali o tom, kam směřujeme, nyní se najednou všichni začali ptát, kým jsme – a kdo mezi nás nepatří. Jak etatistická levice, tak nacionalistická pravice se začaly zabývat jakýmisi čistkami všeho, co nezapadá do jejich dokonalého, bezpečného světa. Zavíraly se hranice, svrhávaly sochy a nesouhlasné hlasy vypudili z debaty „woke“ aktivisté svým zastrašováním.

Kulturní válka je hra s nulovým přínosem spočívající v hledání homogenní identity, která by měla být vnucena všem ostatním. Kapitalismus je naopak hra s pozitivním přínosem, která produkuje rostoucí, dynamické společnosti, a dává tak větší možnosti všem skupinám žít v souladu s jejich identitou a uskutečňovat jejich představy a plány. Namísto „vítězství, nebo smrt“ nebo „mlčení je násilí“ liberální kapitalista říká „žij a nech žít – pokud mi nešmátráš v kapse nebo nelámeš vaz“.

Tato kniha je pokusem odvést vaši pozornost od kulturních válek a obrátit ji zpět k otázkám, které jsou pro naši budoucnost rozhodující.

Proč „kapitalismus“? Slova někdy bývají nešťastně matoucí. V kapitalismu volného trhu ve skutečnosti nejde o kapitál, ale o předání kontroly nad ekonomikou miliardám nezávislých spotřebitelů, podnikatelů a pracujících a o to, aby si sami rozhodovali, co podle nich zlepší jejich život. Takže neopatrné řeči o „převzetí kontroly nad kapitalismem“ ve skutečnosti znamenají, že vláda přebírá kontrolu nad občany.

Ale tak to přece na první pohled nevypadá, nebo ano? Jedna z mých intelektuálních hrdinek, Deirdre McCloskeyová, si stěžuje, že slovo kapitalismus vyvolává mylný dojem, že jde o vládu kapitálu, a nikoli o nasměrování lidí k jejich vlastnímu ekonomickému rozhodování, což je ve skutečnosti pravá podstata volného trhu: „‚Kapitalismus‘ je vědecký omyl vtěsnaný do jediného slova, hluboce zavádějící heslo, jež pochází od našich nepřátel a které stále používají naši smutně pomýlení přátelé.“⁵ Proč ho tedy sám používám? Protože bez ohledu na to, co si o něm myslíme, a bez ohledu na to, jakému označení bychom pro systém soukromého vlastnictví a volného trhu dali přednost, je to slovo, které se s tímto systémem neoddělitelně spojilo, a pokud mu nedají význam jeho zastánci, učiní tak jeho odpůrci.

Na následujících stránkách se ukáže, že tržní ekonomika není primárně věcí konkurence a soupeření, ale spolupráce a výměny. Jde o to, abyste mohli spolu s ostatními dělat něco, co byste sami nedokázali. Stejně tak ani tato kniha nevzešla výlučně z mého mozku jako Athéna z Diovy hlavy, v plné síle a v zářivé zbroji. Pomohli mi ji napsat lidé, které jsem potkal, a knihy, které jsem přečetl, badatelé, kteří rozšířili mé znalosti, a oponenti, kteří mi pomohli korigovat mé chyby. Tato kniha je výsledkem úsilí neuvěřitelného množství lidí, stejně jako každý produkt a služba na trhu, i když případné chyby jsou samozřejmě moje.

V tomto duchu spolupráce a solidarity bych rád poděkoval Mattiasi Bengtssonovi, Andreasi Birrovi, Christianu Sandströmovi, Fredriku Segerfeldtovi, Patriku Strömerovi, Mattiasi Svenssonovi a Danielu Waldenströmovi za nápady, inspiraci a data. Jsem hluboce vděčný Caspianu Rehbinderovi za užitečné připomínky a návrhy, a to jak formální, tak obsahové. Děkuji také Benjaminu Dousovi a Andreasi Johanssonovi Heinöovi za jejich podíl na vzniku této knihy, svému literárnímu agentovi Andrewovi Gordonovi za to, že se tak neústupně zasazoval o mou práci, svému redaktorovi v Atlanticu Jamesi Nightingaleovi za pečlivou redakci a cenné připomínky a své editorce Charlotte Atyeoové za pozornost věnovanou těm nejmenším detailům.

Obzvlášť jsem vděčný tobě, Frido, za tvou lásku, trpělivost a odvahu. Miluju kapitalismus, ale tebe miluju ještě víc.

Ať tě síla trhu provází – vždycky.

Johan Norberg

1 Michka Assayas, Bono o Bonovi, Portál, 2006; Bono v proslovu na Georgetownské univerzitě při Global Social Enterprise Event, 2013.

2 Jimmy Carter, zpráva o stavu Unie, 19. ledna 1978.

3 Gavin Poynter, The Political Economy of State Intervention: Conserving Capital Over the West’s Long Depression, Routledge, 2020, s. 3.

4 Robert Bradley, „Colliery closures since 1947“ [online], dostupné z: www.healeyhero.co.uk/rescue/individual/Bob_Bradley/PM-Closures.html.

5 Deirdre McCloskey, Why Liberalism Works, Yale University Press, 2019, s. 235.

1

Život v divokém kapitalismu

„[Po roce 1990] se kapitalismus mohl najednou svobodně zvrhnout do své nejdivočejší podoby.“

Naomi Kleinová⁶

Svou knihu na obranu globálního kapitalismu [Globalizace] jsem před dvaceti lety začal kapitolou o tom, jak se svět zlepšuje rychleji než kdykoli předtím. Zaútočil jsem na rozšířený názor, že svět je čím dál horší, nebezpečnější a nespravedlivější a že chudí neustále chudnou. V roce 1999 zveřejnila Světová banka tvrzení, že „chudoba ve světě se zvýšila a vyhlídky na růst rozvojových zemí se snížily“. Známý americký aktivista Ralph Nader prohlásil: „Podstatou globalizace je podřízení lidských práv, environmentálních práv a demokratických práv imperativům globálního obchodu a investic.“ Nebo jak shrnul stav světa švédský arcibiskup: „Naše cesta vede přímo do pekel.“⁷ Na rozdíl od nich jsem hovořil o podivně zamlčovaných pokrocích, jež jsem pozoroval v chudých zemích, které začaly liberalizovat své ekonomiky a nyní mají lepší příjmy, zemědělskou produkci, výživu, zdravotnictví, očkování a vzdělání.

Tehdy nebylo snadné se k takovým informacím dostat. Z nějakého podivného důvodu mezinárodní organizace financované z daní své nashromážděné údaje držely raději pod pokličkou. Bylo to čtyři roky předtím, než byl založen Gapminder a Hans Rosling začal zábavnou a snadno přístupnou formou zaplňovat mezery v našich znalostech o světovém pokroku, a deset let předtím, než Max Roser založil program Our World in Data (Náš svět v datech), který shromažďuje a v uživatelsky přívětivé podobě zveřejňuje neuvěřitelné množství statistických údajů.⁸ Ale to, co jsem našel, na mne udělalo hluboký dojem a zcela změnilo můj dosavadní pohled na svět.

Fascinovala mě zejména skutečnost, že celosvětová extrémní chudoba se v rozporu s tvrzením Světové banky, nicméně v souladu s jejími vlastními údaji, v devadesátých letech zřejmě snížila z 38 na 29 procent.⁹ Vysvětlil jsem, že chudoba i nadále rychlým tempem klesá, a předložil jsem mimořádně optimistickou prognózu, že by se do roku 2015 mohla snížit na polovinu. Skutečnost ji ještě výrazně předstihla. V roce 2015 se extrémní chudoba pohybovala kolem 10 procent.

Mezi lety 2000 a 2022 se extrémní chudoba snížila způsobem, jaký jsme dosud nezažili – z 29,1 procenta světové populace na 8,4 procenta. (Ještě v roce 1981 to bylo více než 40 procent.) Poprvé v historii byl chudý méně než každý desátý člověk. Přestože se světová populace v tomto období zvýšila o více než 1,5 miliardy lidí, počet chudých se snížil o více než 1,1 miliardy. To je největší věc, která se kdy lidstvu přihodila. Neúprosné strádání, kterým většina lidstva po celou dobu své existence trpěla, bylo na vícero místech odstraněno rychleji než kdykoli předtím. Je to tak pozoruhodný vývoj, že musím přiznat, že je mi skutečně zatěžko brát vážně spisovatele a komentátory, kteří jej neberou za hlavní východisko při svých analýzách naší doby.

Častou námitkou je, že toto snižování chudoby není skutečné, protože „je to jen Čína“. Je trochu zvláštní odmítat brát v úvahu zemi, kde žije každý pátý obyvatel světa, když se mluví o globálním rozvoji. Navíc je to omyl. I když Čínu ze souboru dat z let 1990–2019 vyjmeme, celosvětová chudoba se snížila téměř o dvě třetiny, z 28,5 procenta na přibližně 10 procent.

V éře globalizace byl rozvoj nejchudších zemí světa tak silný, že je extrémní chudoba ve východní a jižní Asii, Latinské Americe a na Blízkém východě dnes ve skutečnosti nižší než v západní Evropě v roce 1960, tedy v době, na kterou dnes vzpomínáme jako na éru poválečného rozkvětu. Pouze v subsaharské Africe je chudoba vyšší než v západní Evropě v roce 1960.¹⁰

Ekonom a nositel Nobelovy ceny Angus Deaton napsal: „Někteří lidé tvrdí, že globalizace je neoliberální spiknutí, jehož cílem je obohacení několika málo lidí na úkor mnoha. Pokud je tomu tak, pak toto spiknutí katastrofálně selhalo – anebo jako nezamýšlený důsledek pomohlo více než miliardě lidí. Kéž by nezamýšlené důsledky byly vždy tak příznivé.“¹¹

I další ukazatele, které jsem sledoval, nadále vykazují velmi rychlé zlepšení; částečně proto, že zlevnily technologie a že se zvýšila kupní síla místních obyvatel.¹² Mezi lety 1990 a 2020 se podíl dětí, které zemřou před dosažením pěti let věku, snížil z 9,3 na 3,7 procenta. Navzdory výrazně vyššímu počtu obyvatel to dnes znamená, že ve srovnání s počátkem devadesátých let 20. století zemře ročně téměř o 7,5 milionu dětí méně.¹³ Úmrtnost matek se za stejné období snížila o více než 55 procent.

Celosvětová očekávaná délka života se mezi lety 1990 a 2019 zvýšila z 64 let na téměř 73 let. Podíl světové populace, jíž se dostává základního vzdělání, prudce vzrostl a míra negramotnosti se snížila téměř o polovinu: z 25,7 procenta na 13,5 procenta. Ve věkové skupině 15–24 let je nyní negramotnost jen o málo vyšší než osm procent. Dětská práce se mezi lety 2000 a 2020 ve věkové skupině 5–17 let celosvětově snížila z 16 na necelých 10 procent.¹⁴

Tři desetiletí po roce 1990, kdy podle Naomi Kleinové kapitalismus ve své „nejdivočejší podobě“ neprodyšně sevřel planetu, přinesla větší zlepšení životních podmínek než tři předcházející tisíciletí dohromady. Ovšemže to byla také tři nelehká desetiletí plná válek, krizí a nespravedlnosti. Netvrdím, že tato éra byla jednoznačně dobrá, pouze že byla lepší než jakákoli jiná éra, kterou lidstvo zažilo.

Některé z těchto výdobytků zvrátila pandemie – kdy byl svět uzavřen a obchod, migrace a vzdělání zablokovány. Zdá se, že průměrná délka dožití se v roce 2021 posunula na sedmdesát jedna let a počet lidí žijících v extrémní chudobě se během prvního roku pandemie pravděpodobně zvýšil o téměř 70 milionů. Na základě různých odhadů příjmů, chudoby a zdraví se svět v důsledku pandemie vrátil v čase o dva až tři roky zpět. Těžko si lze představit silnější a tragičtější důkaz, že pro pokrok je nutná otevřená společnost a ekonomika, než byla katastrofa v podobě celosvětového lockdownu. Jakmile se v roce 2021 začal svět otevírat, začala extrémní chudoba opět klesat – v onom roce o 30 milionů lidí.

Distribuce kapitalismu

Lze tvrdit, že člověk, který je na jedno oko krátkozraký a na druhé dalekozraký, má v průměru dokonalý zrak. Všechny výše uvedené údaje jsou průměrné a zahrnují i ty země, které zaostaly, nebo dokonce zkolabovaly v důsledku války či diktatury. To pak znamená, že jinde byl pokrok ještě větší. Takové úspěšné země se nacházejí na všech kontinentech a ve všech kulturních oblastech. Jediným jejich společným jmenovatelem je, že z toho či onoho důvodu poskytly svým občanům o něco více svobody inovovat, tvořit, pracovat, nakupovat a prodávat.¹⁶

Můžeme se o tom přesvědčit, když se podíváme na to, kdy a kde v historii se hospodářství nastartovalo. Během prvních 1800 let našeho letopočtu se celosvětový průměrný příjem sotva pohnul. Před 200 lety se však v Británii, která byla v té době nejsvobodnější ekonomikou světa, náhle něco stalo. Průmyslová revoluce s sebou nesla prudký růst a míra extrémní chudoby v Británii se mezi lety 1820 a 1850 snížila na polovinu, což bylo něco zcela nevídaného. Poté Británii následovala západní Evropa a Spojené státy, které začaly přebírat postavení nejsvobodnější ekonomiky. Skandinávské ekonomiky se začaly liberalizovat v polovině 19. století a pak po dobu sta let zaznamenávaly rychlejší hospodářský rozvoj než kterákoli jiná země – s výjimkou Japonska, které otevřelo svou ekonomiku po reformách Meidži v roce 1868 a během půl století snížilo chudobu z 80 na něco málo přes 20 procent.¹⁷

Většina jižních a východních zemí, které byly podřízeny autoritářským vůdcům a kolonialistům a jejichž ekonomika byla založená na centrálním plánování, však stagnovala. Slavný sociolog Max Weber považoval za potřebné napsat celé knihy o tom, proč konfucianismus a hinduismus znesnadňují modernizaci společností a ekonomik. Zvykli jsme si dělit svět na země průmyslové a rozvojové – na bohaté a chudé.

Záhy však náš pohled na svět narušili čtyři východoasijští tygři. Britská kolonie Hongkong a městský stát Singapur udělaly pravý opak než všechny ostatní země a otevřely své ekonomiky dokořán, bez obchodních bariér. Odborníci tvrdili, že volný obchod zničí jejich malá výrobní odvětví, ale ony se naopak rekordním tempem industrializovaly a šokovaly okolní svět tím, že se staly ještě bohatšími než jejich starý koloniální pán, Británie.

Na Tchaj-wanu a v Jižní Koreji se z toho poučili a také tam začali s úžasnými výsledky liberalizovat své ekonomiky.¹⁹ Jejich rychlý růst je během několika generací vynesl z pozice jedněch z nejchudších zemí světa mezi nejbohatší. Znamenalo to globální budíček, protože bylo snadné porovnat, čeho dosáhli Číňané na Tchaj-wanu ve srovnání s Číňany v Maově Číně nebo co vytvořili Korejci na kapitalistickém jihu ve srovnání s Korejci na komunistickém severu. V polovině padesátých let byl Tchaj-wan jen nepatrně bohatší než Čína. V roce 1980 byl bohatší čtyřnásobně. V roce 1955 byla Severní Korea bohatší než Jižní Korea. (Na severu se ostatně při rozdělení země nacházely nerostné suroviny a výroba energie). Dnes je Jižní Korea dvacetkrát bohatší než Severní Korea.

Už nebylo možné tvrdit, že kapitalismus umožňuje zbohatnout pouze západnímu světu, a tak se prosadil nový argumentační rámec: několik rozvojových zemí sice může z periferie vstoupit na globální trhy, ale jen proto, že jsou velmi malé, téměř bezvýznamné. Dnes však kupodivu někdy slýcháme pravý opak: rozvojové země by se mohly prosadit, ale jen pokud jsou velmi velké.

Příčinou je transformace dvou gigantů, Číny a Indie, které po desetiletí brzdila v jednom případě komunistická despocie a ve druhém demokratická, ale přísně protekcionistická direktivní ekonomika. Proto se říkalo, že Číňané a Indové jsou úspěšní po celém světě – kromě Číny a Indie. Pak ale v roce 1976 čínský diktátor Mao Ce-tung, jak říká americký ekonom Steven Radelet, „zcela sám a dramaticky změnil vývojovou trajektorii globální chudoby jediným činem: tím, že zemřel“. Jeho nástupce Teng Siao-pching začal akceptovat soukromé podnikání, které rolníci a vesničané již tajně provozovali, a rozšířil je na celou ekonomiku. Veškerá zadržovaná tvořivost a ctižádostivost se konečně uvolnily a Čína začala rekordním tempem růst. Ironií osudu intelektuálové po celém světě – novodobí Maxové Weberové – brzy přispěchali s vysvětlením, že na tom samo o sobě není nic tak divného, protože modernizaci ekonomiky usnadnil konfucianismus.

Indie se držela zpátky o trochu déle, ale indický ekonom Parth Shah mi vysvětlil, že se země začala rozhlížet kolem sebe, jak to jde na Tchaj-wanu, v Jižní Koreji a posléze také v Číně: „Viděli jsme, že skutečně změnili svůj model a že byli úspěšní, a tak bylo na čase, aby se poučila také Indie.“²⁰

Rozhodujícím se stal rok 1991, kdy se zhroutil boom financovaný na dluh a devizové rezervy se zmenšily na takovou úroveň, že Indii do vyčerpání peněz chyběly tři týdny. Krize přiměla ministra financí Manmóhana Singha, aby v parlamentu citoval romantika z 19. století Victora Huga: „Na světě není nic mocnějšího než myšlenka, která přišla včas.“ Touto myšlenkou bylo odstranění obchodních bariér a dusivých předpisů, které Indii brzdily a polovinu jejích obyvatel držely v extrémní chudobě.

Ekonomové v minulosti blahosklonně hovořili o „hinduistickém tempu růstu“, jako by snad v tradici této země bylo zakořeněno jakési uspokojení bránící tomu, aby ekonomika rostla rychleji než počet obyvatel. Po reformách roku 1991 a dalších, které následovaly, se tato kultura jako mávnutím kouzelného proutku změnila a započal růst. Dnes je průměrný příjem třikrát vyšší než před reformami a extrémní chudoba dosahuje pouhé pětiny dřívější úrovně. 

Přibližně ve stejné době ve střední a východní Evropě konečně padl komunismus, nicméně o výsledku jeho ekonomického soupeření s kapitalismem bylo samozřejmě rozhodnuto již dávno. Bylo by snadné si myslet, že tyto země nikdy neměly blízko k tržním ekonomikám, jenže v roce 1950 vykazovaly země jako Sovětský svaz, Polsko, Československo a Maďarsko asi o čtvrtinu vyšší HDP na obyvatele než chudé západní země jako Španělsko, Portugalsko nebo Řecko. V roce 1989 se jim však východní státy ani zdaleka neblížily. Východní část Německa byla před druhou světovou válkou bohatší než západní Německo. Když 9. listopadu 1989 padla Berlínská zeď, HDP na obyvatele ve východním Německu nedosahovalo ani poloviny HDP na obyvatele v západním Německu.²¹

Z těchto zemí se v průměru nejrychleji rozvíjely a nejsilnější demokracie vytvořily ty, které se liberalizovaly nejvíce. Analýza šestadvaceti postkomunistických zemí ukázala, že se zvýšením ekonomické svobody o 10 procent se pojil o 2,7 procenta rychlejší roční růst.²² Politické a ekonomické instituce se nejvíce zlepšily v zemích střední a východní Evropy, které jsou nyní členy EU, v neposlední řadě v pobaltských zemích, Estonsku, Lotyšsku a Litvě. Dnes patří k nejsvobodnějším zemím na světě a od získání nezávislosti se jejich průměrné příjmy více než ztrojnásobily. Můžeme se však podívat i na dějiště reforem z nedávnější doby, třeba na Gruzii. Ta byla považována za ekonomický propadák, ale po „revoluci růží“ v roce 2003 zvýšila příjmy na obyvatele téměř trojnásobně a snížila míru extrémní chudoby téměř o dvě třetiny.

Tato spojitost je patrná po celém světě. K hospodářskému a sociálnímu pokroku nedochází proto, že je země malá nebo velká, a rovněž má mnohem méně co do činění s náboženstvím a tradicemi, než si myslíme. (Náboženství a tradice jsou složité věci a společnosti je neustále reinterpretují, aby je přizpůsobily převládající kultuře a ekonomice.) Souvisí to se svobodou. Tam, kde lidé dostanou trochu svobody, začnou své země rozvíjet a dosahovat velkého pokroku. Nerovnoměrná distribuce ve světě je dána nerovnoměrnou distribucí kapitalismu: lidé, kteří ho mají, bohatnou; ti, kteří ho nemají, zůstávají chudí.

Proč ne Latinská Amerika?

Latinská Amerika dlouho trpěla jevem, který lze nazvat růstem bez rozvoje – ekonomika a příjmy z vývozu rostly, aniž by se obyvatelstvo jako celek mělo lépe. Byl to důsledek koloniálního dědictví, které domácí elity po získání nezávislosti na Španělsku a Portugalsku nejenže nevykořenily, ale v mnoha ohledech prohloubily. Tamní ekonomiky měly polofeudální charakter s malou chráněnou třídou vlastníků půdy držící kolosální pozemky na jedné straně a s obrovskou třídou chudých a nevzdělaných zemědělských dělníků na straně druhé. 

Vlastníci půdy mohli rozšiřovat svou produkci tím, že zabírali více půdy původnímu obyvatelstvu a využívali hojnosti pracovní síly. Proto tu nikdy neexistovala žádná motivace investovat výnosy do lepších technologií a vyšší produktivity v zemědělství. Zároveň diskriminace, regulace obchodu a nedostatek vzdělání zastavily podnikání i v jiných odvětvích. Latinskoameričtí intelektuálové padesátých a šedesátých let 20. století, kteří byli touto haciendovou ekonomikou založenou na surovinách a zemědělských produktech právem zděšeni, vymysleli „teorii závislosti“ hlásající, že řešením jsou investice do „substituce dovozu“, kdy stát brání dovozu zboží prostřednictvím vysokých cel a naopak dotacemi a regulacemi podporuje domácí industrializaci. Krutou ironií je, že tato politika zesílila všechny problémy, před nimiž tito intelektuálové varovali.

Neefektivní a chráněné průmyslové podniky se nyní mohly obohacovat na úkor chudých spotřebitelů a malých podniků, takže se nerovnost ještě více prohloubila. Na počátku šedesátých let dosahovala průměrná cla i několika set procent a byla doplněna kvótami a dalšími obchodními překážkami. Argentinský nákladní automobil, který byl ve skutečnosti většinou dovezený, rozebraný na hranicích a poté znovu sestavený, stál téměř jedenapůlkrát více než na světovém trhu. Chilský automobil mohl stát i trojnásobek. Firmy, místo aby se zaměřily na specializaci a úspory z rozsahu, začaly vyrábět téměř jakýkoli výrobek v malých sériích s velmi vysokými náklady na kus.²³

S politizací podniků se ti, kdo chtěli prosperovat, museli do politiky zapojit, což mělo za následek ještě větší korupci. Protože domácí podniky nebyly nuceny své technologie a znalostní bázi modernizovat pod tlakem konkurence, musely vlády přilákat nadnárodní společnosti, které by této modernizace byly schopny, a lákaly je sliby nových ochran a privilegií. Absurdní je, že se tyto ekonomiky staly ještě závislejšími na vývozu surovin a zemědělského zboží, protože to byl jediný způsob, jak financovat dovoz strojů a vstupů pro uzavřené ekonomiky s malými domácími trhy.

Průmysl se sice mohl stále rozšiřovat, ale jednalo se o růst neefektivní a drahé výroby, stále více financované půjčkami z globálních finančních trhů. Tato cesta se uzavřela, když prudce vzrostly mezinárodní úrokové sazby a Mexiko v srpnu 1982 vyhlásilo bankrot. Celý region postihl ničivý hospodářský kolaps, který je souhrnně nazýván „ztraceným desetiletím“. Téměř v panice musela jedna země za druhou opouštět své ekonomické modely, pročistit své neefektivní struktury a otevírat se vnějšímu světu. Závěrečnou velkolepou ironií je, že to byl právě jeden z průkopníků teorie závislosti, sociolog Fernando Henrique Cardoso, kdo v roli prezidenta v letech 1995–2002 zahájil liberalizaci Brazílie. „Pro účinný boj s hladem je pomoc nezbytná – zejména v zemích sužovaných hladomorem. Faktem však zůstává, že mezinárodní obchod, definovaný spravedlivým systémem založeným na pravidlech WTO, je mnohem důležitější, a to nejen v boji s hladem, ale také pro podporu rozvoje na celém světě,“ vysvětloval nakonec tento starý protekcionista.²⁴

Počínaje rokem 1990 začaly latinskoamerické ekonomiky opět růst, i když s sebou vlekly dědictví závislosti na komoditách a politické nestability, která způsobuje zranitelnost a nestálost. Nerovnost v regionu se konečně začala zmenšovat. V zemích jako Brazílie, Chile a Peru klesla příjmová nerovnost přibližně o 10 procent. Extrémní chudoba se snížila o tři čtvrtiny.²⁵

Nejsvobodnějšími ekonomikami Latinské Ameriky jsou Chile a Peru, které byly v posledních desetiletích také nejúspěšnější. V polovině sedmdesátých let bylo Chile chudší než latinskoamerický průměr, ale po tržních reformách – nejprve za vlády brutálního diktátora Pinocheta, ale poté za demokratických levicových a pravicových vlád – země rostla tak rychle, že je nyní téměř dvakrát bohatší než průměr. 

Peruánská politika je chronicky chaotická a od přelomu tisíciletí se v zemi vystřídalo jedenáct prezidentů, nicméně od ekonomické liberalizace v devadesátých letech 20. století rostla ekonomika o 150 procent, za vlády nacionalistů i populistů, technokratů i levicových radikálů. Extrémní chudoba se snížila o 85 procent. Takový pokrok ovšem vytváří nové formy nespokojenosti, protože ti, kteří zůstali pozadu, se chtějí na jeho plodech také podílet, a ti, kdo se vyšvihli, ještě zvyšují svá očekávání. Na této vlně byli nedávno v Chile i Peru zvoleni do prezidentských úřadů levicoví radikálové. Nejvíce fascinujícím aspektem vítězství levicového populisty Pedra Castilla v peruánských prezidentských volbách v roce 2021 však bylo heslo jeho kampaně: „Žádní chudí lidé v bohaté zemi.“ Nikoho by nikdy nenapadlo označit Peru v roce 1990 za „bohatou zemi“, kdy bylo chudé jako Kongo-Brazzaville.

Proč ne Afrika?

Když už je řeč o Kongu, ve většině diskusí o globálním rozvoji bývá subsaharská Afrika zmiňována jako jakési synonymum beznaděje. Nebylo tomu tak vždy. V šedesátých letech 20. století byla většina afrických zemí bohatší, měla vyšší růst než asijské země a byla obdařena větším množstvím přírodních zdrojů. Ekonomové, jako byl Gunnar Myrdal, věřili více Africe než Asii, kde se obávali, že vlády nejsou dostatečně silné, aby prosadily industrializaci, a domnívali se, že konfuciánské postoje jsou na překážku inovacím a rozvoji. V roce 1967 hlavní ekonom Světové banky uvedl sedm afrických ekonomik, které by podle něj mohly růst o více než sedm procent ročně. O třicet let později konstatovali dva jiní ekonomové Světové banky, že těchto sedm zemí od té doby zaznamenalo záporný růst.²⁶

Subsaharská Afrika není nejchudší částí světa proto, že by tento region postrádal ekonomické podmínky potřebné pro růst, ale proto, že mu chyběla svoboda. Její ekonomika je založena na staletém vývoji. Dávno před kolonialismem strádalo mnoho Afričanů kvůli despotismu a konfliktům a domorodým a transsaharským obchodem s otroky trpěli již před příchodem transatlantického otrokářství. Jak však ukázal ghanský ekonom George Ayittey, v Africe existuje také silná tradice soukromého vlastnictví a trhů se svobodnou cenotvorbou. Velká část kontinentu byla provázána rozsáhlými obchodními sítěmi, v nichž se volně pohybovali obchodníci, zboží i měny.²⁷

Poznat svá vnoučata 

Silný vůdce – slabý národ

Krok 1: Líbánky. Silný vůdce distribuuje zdroje své země a západní příznivci oslavují, že ukázal, že socialismus je lepší než kapitalismus a měl by být okamžitě zaveden všude. 

„Šedesát tři.“

28 Ayittey, 2006, s. 486.