SNOWED IN AT THE CAT CAFÉ

© Rachel Rowlands, 2024

V českém jazyce vychází po dohodě s literární agenturou Susanna Lea Associates

Návrh obálky © Kelley McMorris

Fotografie autorky © Emma Finch Photography

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Veronika Teryngerová, 2025

ISBN 978-80-7611-311-4

Věnováno památce rozkošné a báječné kočky Lily

Kavárenský ŘÁD KOČKAFÉ MŇAUČÍNO:

1. Pokud vám místo zasedla kočka, smiřte se s tím  a zamiřte jinam.

2. Kočky nebrat do náručí, nesundávat z nábytku, nezahánět do kouta. Ňuňání ovšem dovoleno

3. Po kočce i vánočce chmatat jen čistýma rukama.

4. Foťák s sebou – ale blesk přenechte pánubohu!

5. Nekrmit, nedráždit. Jídlo braňte vlastním tělem. Případně zapůjčíme servírovací poklop.

6. Necourat po kavárně s horkými nápoji. Od toho je tu milá obsluha.

7. Neskákat, neběhat. Přišlápnuté ocásky a tlapky nikoho nepotěší.

8. Ratolesti starší jedenácti let vítány, nebudou-li šplhat po kočičích prolézačkách.

9. Cigarety, vaporizéry a laserová ukazovátka nechte doma.

10. Spící kočky nebuďte. (Každý z nás si rád nerušeně zdřímne.)

11. Může se stát, že si tu kočky zamilujete.

12. Zamilovat si tu lidi je také možné, ale není to povinné.

Kapitola 1

Jareda natolik vyvedlo z míry to, co zahlédl, že málem nabořil autem do sloupků lemujících parkoviště u kavárny, když tam zajížděl. Vecpal se na volné místo, z jeho auta burácela hudba. Zamrkal a řekl si, že si nejspíš jen ráno nedal dost kávy. Buď to bylo tím, anebo už měl ze samého žalu vidiny.

Vypnul motor, stiskl boční tlačítko na mobilu, zkontroloval, kolik je hodin, a zaplavil ho pocit smutku, který se dostavil pokaždé, když mu padl zrak na obrázek uložený na pozadí telefonu. Z obrazovky se na něj dívala trojbarevná kočičí tvář s fousky – Poppy, která se zrovna rozvalovala v kuželu slunečního světla dopadajícího oknem do jeho bytu. Stačil jediný pohled do jejích kočičích očí, které na něj láskyplně upírala, aby se mu srdce sevřelo lítostí, ale k tomu, aby si v telefonu ten obrázek změnil, se přimět nedokázal.

Polkl, telefon strčil do kapsy, vypnul rádio, vysoukal se z vyhřátého auta ven do chladu a vydal se zpátky k průčelí kavárny. Jared se zastavil a zalapal po dechu. Tak se mu to přece jen nezdálo.

Na ceduli v průčelí kavárny se skvělo její jméno, Mňaučíno. Logo po straně nápisu bylo komiksové vyobrazení kočky s obrovskýma očima, která vystrkuje hlavu z kávového šálku. Tlapky měla blaženě přitisknuté na růžolící skráně. Budova byla z hnědočervených cihel, jako většina domů v Oakside, a stromy ověšené blyštivým vánočním řetězem z žároviček byly plné mihotavého světla a třpytu. Nad okny se klenula béžovo-bílá markýza, pod ní však nebylo žádné venkovní posezení. Vánoce byly za dveřmi, takže na to, aby se dalo sedět venku, bylo příliš chladno, i kdyby člověk dostal horký nápoj a navrstvil na sebe tunu oblečení. Horní část tabulky, na které bylo křídou napsáno, kolik se platí za vstup, měla tvar kočičích oušek.

Tohle je určitě nějaký vtip. Měl by se otočit na patě a nakráčet zpátky do auta, ať se všechny ty kontokorenty a nezaplacené účty třeba samovznítí. Z těch vánočních dekorací se mu dělalo zle. Myslel si, že se ta chudinka dožije aspoň Vánoc, ale pak… nedala to.

Jared se chtěl na místě otočit a zmizet, když vtom se otevřely se zařinčením dveře kavárny a vyšla z nich jakási žena v zástěře potištěné obrázky buclatých koček – co také jiného, že? – zástěru opásanou přes rolákové triko s dlouhými rukávy a černé kalhoty. Kudrnaté kaštanově hnědé vlasy měla vyčesané vysoko do rozcuchaného drdolu sepnutého sponou ve tvaru kočičích tlapek bílé a růžové barvy.

„Jared Beck?“ řekla ta žena a usmála se na něj tak, že se jí rozzářil celý obličej a u koutků očí a na tváři se jí objevily drobné vrásky. Zachvěla se zimou a promnula si dlaně, aby neprokřehla. „Seděla jsem tamhle za tím oknem a jen jsem vás zahlédla, hned jsem si pomyslela, že to budete vy.“

Ukázala na širokánská okna, za kterými sedělo několik hostů u horké čokolády s posypkou a napěněné kávy. Za nimi se tyčilo skoro až ke stropu členité a mnohaúrovňové odpočívadlo pro kočky. Na samém vršku klimbala černá kočka. „Jsem Sylvie Lindsay,“ pokračovala ta žena. „Velmi mne těší, že se setkáváme osobně. Už jste tady někdy byl? Uvnitř je božský klid – určitě se tam najde místo, kde si budeme moct sednout a nerušeně si popovídat.“ Mluvila rychle, sotva se mezi slovy nadechovala a on málem nestíhal sledovat, co mu vlastně říká.

„No, zdravím. Můj bratr…“ koktal Jared.

„Á, Shane!“ zazubila se. „Máme tu čtenářský klub a jeho žena Danni je tu pečená vařená. S ním jsem se ale setkala tak jednou, dvakrát – je pořád v zápřahu, viďte? Říkal, že byste se na tu práci skvěle hodil. Nechcete jít dovnitř? Tady oba umrznem. Můžu vás seznámit s mojí neteří Emmie – je tu nová a žije v tom bytě nad kavárnou...“

Jared ji nechal drnčet o té neteři, mluvila dál velmi rychle, ale on ji téměř nevnímal. Co to jen bráchu napadlo? Věděl, co se před pár týdny stalo s Poppy, a věděl, jak těžké bylo se v posledních měsících vyrovnávat s tím, jak postupně chřadla. Proč ho jenom poslal zrovna sem?

„Totiž…“ začal zvolna Jared. „Můj bratr se mi vůbec nezmínil, že půjde o kočičí kavárnu.“

To konečně přimělo Sylvie zpomalit a nadechnout se. Nosík se jí pomalu zbarvoval do červena, takže teď spíš vypadala jako někdo, kdo by mohl vést Santovo spřežení než kavárnu. Založila si ruce na prsou a prsty zabořila do podpaží, aby si je zahřála. „Nezmínil?“

„Ne.“

„A je to problém?“ zeptala se. „Chápu, že to není pro každého… Ale náš předchozí řidič odešel nečekaně z osobních důvodů a jsme teď docela v pytli, jak jsou zrovna ty svátky a tak…“

Zatínal zuby tak silně, že kdyby ještě chvíli pokračoval, rozdrtil by si je na prach. Kontokorent, a těch nezaplacených účtů, ocitl se v pěkném finančním maléru… Příkaz k vystěhování z bytu by dostat opravdu nechtěl, a ten pakatel, co vydělal z pár posledních zakázek, na které se smrskla jeho profesní dráha grafika na volné noze, už prostě nestačil nic pokrýt. V poslední době už ho nikdo ani nezval na pohovor – a dokonce i vánoční brigády už mu vyfoukli jiní. Jenže to už kreditkou zaplatil za vánoční dárky pro mámu, bráchu a další příbuzné.

Zabloudil pohledem k oknu kavárny. Jedna z koček vyskočila na prázdné křeslo, uvelebila se na jeho opěradle a sledovala přitom holé větve stromu, kterými vítr pohupoval ze strany na stranu tak, že strom připomínal otevřenou dlaň v rozmáchlém gestu. Ta kočka s flíčky černé a rezavé barvy tolik připomínala Poppy – lišila se od ní jen tím, že různobarevné skvrnky měla na bílém podkladu. Srdce mu zvláštně poskočilo.

Jeho matka – odjakživa svým způsobem mystik – by řekla, že to musí být poselství shůry. On si nebyl vůbec jistý, že na něco takového věří. Představoval si, že jediná obsílka shůry, která mu jistě brzy dorazí, pokud se sebou nezačne něco dělat, bude soudní příkaz k vystěhování se z bytu a na něm zvýrazněné slovo DLUHY.

„Jarede?“ připomněla se mu Sylvie.

„Promiňte,“ řekl na to. Podupával, aby si trochu zahřál nohy. Vždyť jde jen o zásobování, a kdyby tuhle práci získal, plat odsud by stačil na to, aby spolu s příjmy z práce na volné noze finančně vyšel. A kdyby na to šel chytře, možná by dovnitř vůbec nemusel.

Kočka za oknem na něj upřela své zelené oči. Ten pocit na hrudi, který to v něm vyvolalo, byl nezaměnitelný. Cítil totéž, jako když uviděl na ulici nějakou kočku a bezděky ji musel podrbat mezi ušima.

„Á, to je Lilian. Nádherná, že?“ řekla Sylvie a letmo pohlédla na kočku za oknem.

„To ano,“ přitakal a sevřelo se mu srdce. Když se mu podaří udržet si odstup, nemuselo by to být až tak hrozné. „Jenže já mám… eh… mám na kočky alergii.“

„Máte na ně alergii… a váš bratr vám neřekl, že tohle je kočičí kavárna?“ pronesla váhavě Sylvie.

„On na to vždycky zapomene,“ řekl Jared.

Kdy se z něj stal takový lhář? Ihned se dostavil pocit viny, cítil, jak se v něm od vršku hlavy rozlévá mravenčení. Kdysi, když ještě pracoval jako šéfkuchař, našel při zavíračce na stole luxusní hodinky, které tam nechal jeden zákazník. Čekalo se, až si pro ně ten zákazník přijde, ale to se nestalo, tak Jaredovi jeho šéf řekl, ať si je nechá, koneckonců ten pán pěl na jeho kulinářské výtvory samou chválu. Jenže Jared z toho pak měl takový pocit viny, že ty hodinky daroval jedné charitě.

Vždyť dnes nezalhal o ničem, co by bylo nějak důležité. Na rozdíl od Megan…

Už se to stejně nedalo změnit, ne, pokud o tu práci stál.

„Když jsme spolu vyrůstali, doma jsme žádné mazlíčky neměli, tak mu to pokaždé vypadne z paměti. A není to tak vážné, aby mi to bránilo v práci zásobovače,“ dodal rychle. Dlaně měl teď úplně rozpálené. „Jen prostě nemůžu dovnitř a pohybovat se v blízkosti těch tvorečků.“

„To je ale strašné – mít alergii na kočky! Neumím si představit nic horšího, ale hádám, že vám to nechybí, když vlastně nevíte, o co přicházíte!“ uzavřela to optimisticky Sylvie a věnovala mu zářivý úsměv.

„Co kdybychom šli tamhle dozadu?“ Pokynula mu k zadnímu křídlu, odkud předtím přišel. „Do místnosti pro zaměstnance kočky vůbec nechodí. Můžeme vše probrat tam.“

„Jasně,“ povídá Jared. Bylo mu jasné, že tohle bylo z jeho strany stupidní. Jenže to o té alergii mu prostě vyklouzlo z úst, aby momentální situaci nějak ustál.

Vydali se přes parkoviště k místu, které bylo vyhrazeno pouze pro zásobování, na betonovém prostranství tam byly namalované tlusté bílé čáry. Sylvie otevřela zadní dveře a on počkal, až mu pokyne, aby šel dál.

„Tudy,“ řekla a sundala si při tom zástěru.

Z chladného venkovního vzduchu vstoupil dovnitř a následoval Sylvie úzkou chodbičkou, která vedla do vesele působící místnosti pro zaměstnance vymalované bílou a světle žlutou barvou, uvnitř stál stolek a kolem něj plastové židle. Odkudsi zdáli sem doléhaly orchestrální vánoční melodie. Zářivě modrou lednici zdobily magnetky ve tvaru kočičích tlapek, vánoční pohlednice a samolepicí papírky, na kterých byly naškrábány všelijaké vzkazy.

Na stěnách visely zarámované portréty koček, nejspíš těch odsud, z kavárny, jak Jared usuzoval: chlupaté tvářičky s dlouhými fousky a obrovskýma očima.

„Šálek čaje?“ zeptala se Sylvie a pokynula k malé kuchyňce v rohu místnosti. „Nebo třeba horkou čokoládu?“

„Čaj stačí, s cukrem – díky,“ přitakal a vklouzl dovnitř.

Když mu Sylvie nachystala čaj, začala ho zpovídat – šlo spíše o neformální konverzaci než o striktně pracovní pohovor. Ptala se ho na řidičák, vysvětlovala mu, v čem bude spočívat jeho práce, která měla obnášet rozvoz nejoblíbenějších specialit této kavárny do dalších podniků a místním starousedlíkům.

„Lidé v Oakside a okolí milují naše sušenky, koblihy a pečivo ve tvaru koček…“ informovala ho Sylvie. „Donášková služba nám hodně vynáší. Tam vzadu najdete Clem, to je naše velmi šikovná pekařka. Za to, že nám rozvoz jídla tolik vydělává, vděčíme hlavně jí.“ Ukázala na hnědý papírový sáček orazítkovaný logem kavárny, který ležel na kuchyňské lince za ní.

Jared povytáhl obočí. „Překvapuje mě, že máte tolik zákazníků, že se udržíte v provozu. Zvlášť v zimě.“

„Ale jo, máme. Třeba v Ambleside a tady v Oakside je pro ně taky hodně vyžití, a naše kavárna je nedaleko těch nejoblíbenějších hotelů, B& B a hostelů, a navíc tu máme úplně parádní lesní školku s vánočními stromky, která touhle dobou přitáhne vždycky spoustu zákazníků. Pořádáme i různé akce, třeba relaxační tvůrčí večery nebo setkání čtenářského klubu. A pak taky…“ culila se od ucha k uchu, „máme obrovské promo na internetu. V současné době desítky tisíc sledujících. Takže se k nám slétají zákazníci ze všech koutů světa, celoročně.“

„To je obdivuhodné,“ řekl. Jako grafik věděl, kolik úsilí stojí, když se člověk snaží mít v online prostoru co největší dosah. „Jen mi to tu přijde jako zvláštní místo pro kočičí kavárnu – tady v Jezerní oblasti, a ne ve městě, a tím se vás nechci nijak dotknout.“

„No, to by si člověk mohl myslet, ale vyplatilo se to,“ prohodila Sylvie, pokývala hlavou a pohodlně se opřela. „Nejsme tu jen od toho, abychom lidem servírovali kávu a koláče. Chceme jim pomáhat: rozptýlit jejich samotu, ulevit jim od stresu, nabídnout jim útočiště, kde si mohou odpočinout, vlastně jim poskytnout přesně to, co poskytujeme tady těm našim zvířátkům. Svět je kruté a stresující místo – a my v něm chceme být ostrůvkem útěchy a klidu. Jestli do toho chcete jít s námi, perfektně sem zapadnete.“

V Jaredově nitru se rozhostil nečekaný pocit, který zatím nedokázal úplně pojmenovat – cosi jako pocit naplnění. Ve snaze to zakrýt si odkašlal. „Jasná věc. Já… no, sice jsem alergik, ale souhlasím s tím, že určitou úlevu od zběsilého životního tempa lidé skutečně potřebují.“

„Přesně tak!“

Ačkoliv měl zprvu z toho, že sem vůbec jel, velmi smíšené pocity, rozhodně dokázal ocenit, o co tu Sylvie usilovala. Dalších asi deset minut si u šálku čaje povídali, Jared jí popisoval, čemu se pracovně věnoval doposud. Sylvie mu vyložila, že o kočky se starají Sophie a Miles. Ona sama že sice má průpravu v péči o kočky, ale protože jí provoz kavárny zabere hodně času, o zábavné aktivity, výživu, péči, hygienu koček a celkově o sledování toho, zda jsou zdravé a šťastné, se starají oni dva.

Když ho do všeho Sylvie zasvětila, usadila se pohodlněji a pronesla: „Máte evidentně s pohostinstvím zkušenosti. Co vás přimělo pustit se do grafického designu?“

„Vždycky jsem chtěl dělat něco kreativnějšího. Po střední jsem se dostal, spíš náhodou, k práci v kuchyni, a u toho jsem dělal grafiku. Někdy je ale příjemnější vypadnout z domu,“ dodal spěšně, „takže hledám ještě něco, co se dá při té práci z domova dělat.“ V tomhle si už vyloženě nevymýšlel. Ke všemu, co se v jeho životě událo, na něj to prázdno doma doléhalo tak, že to tam už nemohl vydržet. Málem se mu teď začalo vybavovat… Ne, nemysli na to.

„Rozumím. Tak jestli máte o tu práci zájem, vyřešíme teď administrativu. Budeme vás, v těch nejvytíženějších obdobích, potřebovat tak asi jen tři dny v týdnu. K práci vám poskytneme dodávku, nebudete muset mít své auto. Vyhovuje vám to? Po čase vás třeba zapojíme víc, když budete chtít.“

Jared nečekal, že to půjde tak snadno, když ho doposud nikdo nepozval ani k pracovnímu pohovoru. Toužebně si v hlavě maloval jinou potenciální, avšak neexistující pracovní nabídku, která by se mohla jako mávnutím kouzelného proutku zhmotnit… ale momentálně nebyl v situaci, kdy by si mohl vybírat.

„Jestli potřebujete nějaký čas na rozmyšlenou –“ začala Sylvie.

„Ne, nepotřebuju. Tohle mi vyhovuje,“ řekl. „Díky, Sylvie.“

„Skvělé! Tak vás u nás vítám! Jaká škoda, že vás teď nemůžu seznámit s mojí neteří Emmie, ale zrovna je za pultem, no, určitě tu na sebe brzy narazíte.“

Tak narazit do nějaké ženské teď zrovna taky nepotřebuju, blesklo Jaredovi hlavou, když se pustili do papírování. Nebyl rozhodně v situaci, kdy by něco takového připadalo v úvahu – a kromě toho už věděl, jak takové věci vždycky končí.

Megan mu v tom uštědřila lekci.

„Ty seš fakt nemožnej, Shane,“ řekl Jared do telefonu, ale té větě chyběl důraz, a místo aby na jejím konci klesl hlasem, povzdechl si. Dokázal uznat, a to i pod příkrovem žalu ze ztráty, který ležel jako těžká peřina úplně na všem, do čeho se v poslední době pouštěl, že mu jeho bratr hodil záchranné lano, což bytostně potřeboval, a hodně to pro něj znamenalo. I přesto ho však přepadl pocit viny, že se z podniku Sylvie nevyřítil s kategorickým odmítnutím té práce. Připadalo mu, jako by tím, že nabídku práce v Mňaučínu přijal, znectil věčnou památku Poppy.

„Ahá, takže to klaplo?“ povídá Shane a Jared z tónu jeho hlasu úplně vycítil, jak se při tom kření.

„To jó, klaplo to. Zachránils mi kůži.“ Chvíli zaváhal a s trochou lehkostí v hlase dodal: „Magore.“

„Jé, slyším v tom náznak sympatií? Když nic jinýho, jsem magor se srdcem na pravém místě. Kdybych ti po pravdě řekl, o jakou práci jde, určitě bys tam nešel.“

„To je fakt.“

Jared tou dobou už v kavárně nebyl, parkoval teď na odpočívadle na půli cesty z Oakside do Ambleside. Po obou stranách se rozprostírala tlumeně zelená venkovská krajina a silnici lemovala kamenná zídka, která se táhla daleko do kopců. Nad vzdálenými shluky stromů a jedním z třpytivých jezer se držel závoj mlhy a pastviny s ovcemi připomínaly luka pokrytá sněhovými vločkami. Obloha zbarvená zimními tóny šedé a bílé byla ztěžklá příslibem sněžení.

„Takže jsi tu práci vzal?“ zeptal se Shane.

„Ano, vzal jsem ji,“ řekl Jared. „Hele, díky. Vážím si toho, že na mě takhle myslíš. Moje první volba to asi úplně nebyla, ale práci teď potřebuju.“

„Žádný problém. Nechci, abys skončil v nějakým maléru, notabene v tuhle roční dobu.“ Jeho bratr se na chvíli odmlčel a Jared jako by zaslechl nevyřčený dovětek o tom, kolik peněz nechal za účty za veterinární péči. „Chtěl jsem ti jen pomoct dát se zas do kupy.“

„Já vím. Díky, bráško.“

„Kromě toho, že si vyděláš, tohle by tě mohlo postavit na nohy. Od tý doby, co se stalo to s Megan, skoro nevycházíš z bytu. Musíš zase vyjít mezi lidi. Už je to šest měsíců! A Sylvie má neteř –“

Jared si odfrkl, když znovu padla zmínka o neteři. „Budu pro kavárnu zajišťovat jen zásobování, Shane, nebudu mít čas tam postávat a flirtovat. A mimo to, Sylvie si myslí, že jsem alergickej na kočky.“

Na druhém konci drátu bylo chvíli ticho, které u Jareda narušovalo jen bečení ovcí a svist dalšího auta, které zrovna projíždělo zelenavou kopcovitou krajinou.

Pak se Shane rozesmál – a z jeho smíchu bylo zjevné, že se zdráhá uvěřit tomu, co právě slyšel. „Cože si myslí?“

„Sylvie si myslí, že jsem alergickej na kočky.“

„Tak jinak… jak na něco takovýho přišla?“

„No já…“ Jared zaváhal a při vzpomínce na tu lež ho polilo horko, což mu v téhle chvíli připadalo hloupé. „Prostě jsem zpanikařil, když jsem tam dojel, a tak jsem si vymyslel tohle, jasný? Vůbec jsi mi neřekl, že půjde o kočičí kavárnu, a já se na místě zachoval takhle.“

„Jo, tak ty ses takhle zachoval? Děláš si ze mě srandu? Vždyť ty když vidíš na ulici nějakou kočku, hned se k ní ženeš. Kočičí kavárna by pro tebe měla být něco jako rajská zahrada.“

„Teď asi úplně ne,“ pronesl zvolna Jared.

Znovu se na druhém konci rozhostilo ticho. „Nemyslíš, že všechno tak trochu…“ zdálo se, že Shane hledá ta správná slova. Jared vycítil, co bude následovat, se stejnou jistotou, s jakou člověk vycítí příchod deště. Byl si jistý, že jeho bratr řekne něco, co se mu nebude líbit. „No, že to dramatizuješ?“

„Cože?“

„Myslím tím jen, že –“ Shane s ohleduplností i z frustrace tu větu dokončil pouhým povzdechem. „Myslím tím, že na to všechno možná reaguješ nepřiměřeně. Chováš se, jako bys přišel o člena rodiny. Vím, že ti Poppy pomohla přenést se přes těžký období, ale byla to kočka, a měl bys věci vidět z tý správný perspektivy, jestli –“

V Jaredovi všechno rázem vřelo jako v nitru sopky. Srdce se mu rozbušilo a v uších mu začalo zvonit tak, že sotva slyšel, co mu bratr ke konci říká. „To myslíš vážně?“

„Já jen –“

„Ne, počkej, Shane. Říkáš, že bych neměl truchlit, protože Poppy nebyla člověk? Je to jen dva týdny. A Vánoce za dveřma.“ Jared se snažil znít vyrovnaně, i když mu připadalo, že mu vibrují i kosti v těle. Jak je možné, že mu nedochází, jak obrovská rána to pro něj byla?

„Koukni, vím, že tě to rozhodilo. Ale není to totéž jako ztratit, řekněme, jednoho z rodičů. Musíš se s tím vyrovnat.“

Jared svíral telefon tak pevně, že málem rozmáčkl displej. „Vyrovnat se s tím, po dvou týdnech? Ona byla moje rodina. Je mi jedno, že nebyla člověk. Hrozně moc pro mě znamenala, a pak na tom byla čím dál hůř a… já vím, že pro zvířata nemáš zrovna slabost, takže nikdy nepochopíš, že pro někoho můžou být zrovna tak důležití jako lidé. Ale aspoň špetku ohleduplnosti bys teď projevit mohl.“

Shane mlčel. A ani Jared tentokrát neprolomil to ticho, nechal svá slova v bratrových uších patřičně doznít.

„Hele, je mi to líto,“ řekl jeho bratr nakonec. „Možná lecčemu nerozumím, ale vím, že pro tebe hodně znamenala. Jen jsem se ti snažil pomoct.“

„Je mi to jasný,“ povídá Jared. „Ale tohle vůbec neznamená, že něco vnímám pokřiveně. Jen už teď vím, na čem záleží.“

Shane si hlasitě povzdechl. „Jen chci, aby ses zase dal do kupy.“

„To mi došlo. Ale když ti říkám, že takhle to prostě v životě chodí, musíš mi trochu víc důvěřovat. Snažím se s tím poprat. A sám víš, že bych ti řekl, kdybych si s tím nevěděl rady.“

Opět se rozhostilo ticho. Jejich rozhovor tak připomínal zvláštní tanec kolem něčeho přízračného a nevyřčeného, co se mezi nimi rozprostíralo.

„Dobře,“ řekl Shane s pocitem úlevy.

„Hele, zavoláme si jindy, jo?“ navrhl Jared. „Musím Sylvie poslat nějaké papíry.“

„Dobře. Tak čau.“

Přejel prstem po displeji a ukončil tak hovor.

Jeho bratrovi na něm záleželo, ale tu situaci nechápal. Každému, kdo má slabost pro kočky, by bylo jasné, že byla součást jeho rodiny. Poppy dostal jako koťátko, když se stěhoval z domova do svého prvního bytu, a ona ho nikdy neopustila – až před pár týdny. Stála mu po boku ve všech klíčových momentech jeho života. Byla s ním, když si procházel depresí, byla s ním, když se jeho duševní stav lepšil i horšil, a když začínal pracovat z domova. Byla s ním v době pandemie, kdy museli být všichni zavření doma. Byla s ním každou noc v posteli a každé ráno ho budila vrněním. Připadalo mu, že Poppy věděla, kdy se cítí pod psa, kdy je nemocný, nebo kdy ji potřebuje. Byla to jeho parťačka. Díky ní se horší časy daly přestát.

Když byl Jared malý, prosil rodiče, aby mu pořídili kočku. Jeden z jeho nejlepších kamarádů kočku měl a Jared se do ní úplně zbláznil: do nádherné chundelaté mainské mývalí. Jeho rodiče – tedy spíše jeho táta, odjakživa mrzutý starý skrblík – mu domácího mazlíčka odpíral. Až budeš starší, dělej si, co chceš, říkával. Když se od nich táta odstěhoval, maminku, která se teď sama starala o své dva syny a počítala každou penci, aby je měla do čeho obléct a měla jim co dát na stůl, se Jared rozhodl tímto neobtěžovat. Řekl si, že počká, až bude starší a sám si bude moct domácího mazlíčka pořídit. A to také udělal.

Chlupatá tvářička Poppy na něj teď zírala z displeje telefonu a prázdnota, která po ní zela v jeho nitru, jako by se zas o kus prohloubila, pokud to vůbec ještě bylo možné.

Obrazovka jeho telefonu najednou blikla. Přišla mu zpráva od maminky.

Mamka: Drahoušku, doufám, že se máš dobře. Kdybys cokoli potřeboval, dej mi vědět. Našla jsem v šuplíku pár starých fotek Poppy, kdybys je chtěl. 😘

Ke zprávě připojila snímky těch fotek, co našla. Byla na nich Poppy, ještě jako kotě, zrovna když ji dostal – to bylo v jeho úplně prvním bytě. Na jednom z nich si hrála s tkaničkami od tenisek, na jiném si zas hověla v jeho pantofli. Ten byt byl maličký, na podlaze ležel ošklivý hnědý flekatý koberec, co už ledacos pamatoval, a kuchyňská linka měla rozpraskaný povrch. Nikdo by s takovou omšelostí nic nespravil, ale malá Poppy dokázala ten byt neskutečně prozářit. Díky ní se tam Jared cítil jako doma. A jeho maminka, která ho často navštěvovala, pokaždé přinesla Poppy nějaké pamlsky a hračky ve tvaru myšek.

V krku se mu udělal knedlík a oči ho pálily, znovu ho zasáhl zármutek z její ztráty. Bratr to nikdy nepochopí, ale maminka tomu rozuměla dobře.

Jared: Díky, mami, vezmu si je, až se uvidíme. 😘

Telefon hodil do palubní přihrádky a pokusil se tam s ním přibouchnout i to, na co teď myslel. Jak se tak hnal po klikaté silnici mezi kopci do Ambleside, zapnul rádio, aby zaplašil změť myšlenek a vzpomínek, a vnitřkem auta se rozezněl přehled zpráv.

A nyní pro vás máme meteorologický výhled na následujících deset dní…

Jared se soustředil na jízdu v kopcích až do chvíle, kdy jeho pozornost upoutala jedna pasáž té předpovědi počasí.

Počasí bude v následujících dnech proměnlivé. Zóna intenzivnějších atmosférických jevů, známá jako zesílená část tryskového proudění s obloukovitou dispozicí, vytvoří oblast nízkého tlaku s citelnými projevy, která se bude přesouvat přes naši zemi. V důsledku toho vznikne zejména na severu mimořádně silný vítr. Protože se očekává také vznik další oblasti tlakové níže a pronikání studeného vzduchu do nižších vrstev atmosféry, bude třeba tuto situaci bedlivě sledovat. Momentálně je vydána výstraha před silným větrem pro severní část země. Sledujte nás i v následujícím týdnu, předpověď počasí budeme aktualizovat.

„No bezva,“ zamumlal Jared. Zrovna když sehnal práci řidiče, hrozný počasí fakt nepotřeboval.

Kapitola 2

Emmie posypala šablonu ve tvaru kočky kakaovým práškem, čímž na latté vytvořila roztomilý obrys. To byla nejoblíbenější část její práce – dávat nápojům nápaditý a poutavý vzhled a uzpůsobovat je tím atmosféře a náladě kavárny. Setřela trochu pěny, kterou si při přípravě nápoje nadělala menší nepořádek, a o krok ustoupila, aby posoudila své dílo. S povrchu mléčné pěny jí mávala zdviženou tlapkou kakaová kočka. Dokonalé. Usmála se a vzala latté a konvici čaje k zákazníkům, kteří seděli vepředu u širokánského okna. Žádný obří vánoční stromeček v kavárně neměli – protože by na něj snadno vyšplhaly kočky – ale na stěnách byly nalepené sněhové vločky, které se daly dobře sundat, a místo obvyklých kočičích pelíšků tam byly pelíšky ve tvaru vánočního stromku. Na stropě byla zavěšena červená a žlutá světýlka, tak aby na ně kočky nedosáhly.

Žena, které Emmie latté přinesla, se rozzářila a vyhrkla: „Díky, to je taaak roztomilé!“

„Emmie, další objednávka je čaj Earl Grey,“ zašveholila na ni zpoza pultíku brigádnice Faye.

„Jasně, už běžím,“ řekla Emmie a cupitala zpět k pultu s přístroji, na kterých se připravovaly horké nápoje, a přitom se snažila nerozšlápnout kočičí hračky ve tvaru cukrových hůlek a sněhuláků. V zadní kapse u kalhot jí jako nějaký dotěrný hmyz neustále bzučel mobil. Věděla přesně, kdo jí volá. Bezpochyby její bratr Dustin, už asi posté.

Telefon vyndala z kapsy, prstem přejela po displeji a hovor odmítla. Od chvíle, kdy sem nastoupila, jí – anebo tetě Sylvie – Dustin neustále volal, přestože mu dala jasně najevo, že si s ním nepřeje mluvit.

Práce tady v kavárně byla uklidňující, takže si skutečně nepřála, aby jí bratr tenhle pocit pohody narušoval.

Venku dul vítr a po nebi rozháněl husté černé mraky. V příšeří kavárna působila jako velmi tiché a útulné místo. Mezi kočičími škrabadly a odpočívadly byla rozmístěna měkoučká křesílka a dřevěné stolky – některá odpočívadla sahala až ke stropu a různě vysoko po stěnách byly ještě další plošiny, po kterých se mohly kočky procházet. Baron, dlouhosrstý kocour s hnědooranžovou srstí, seděl na úplně nejvyšší plošině, střihal ušima sem a tam a shlížel na vše pod sebou jako nějaký princ. Na obrazovce vestavěné do jedné ze zdí běžela beze zvuku různá videa pro kočky, záběry pestrobarevných drozdů skákajících ze stromu na strom střídaly výjevy, jak hustě chumelí. Kočky si v kavárně hověly úplně všude: Thomas se usídlil na poličce s knihami, Jess pospávala na židli vejcovitého tvaru, která byla určena pro zákazníky, Binx a Kitty se proplétali mezi nohami stolků.

Emmie se do rytmu téhle práce vpravila celkem rychle, protože při studiu na univerzitě – a vlastně i po něm – si přivydělávala v různých prodejnách, a teď byla za tu praxi vděčná. Věděla, jak pracovat za kasou a jak obsluhovat kávovar. Naučit se nazpaměť různá pravidla této kočičí kavárny byla pro Emmie brnkačka. Také musela být schopná přimět ostatní, aby tato pravidla dodržovali, jako by byla zároveň nějakou kočičí policistkou. Když na to pomyslela, musela se pousmát. To by ostatně mohla být dobrá ilustrace nebo námět na obrázkovou knihu pro děti. Měla by si to později někam poznamenat.

Začala připravovat Earl Grey, jak po ní chtěla Faye, a snažila se nemyslet při tom na to, že má akademický titul z uměleckého oboru – není vůbec prospěšné takhle ulpívat na některých věcech – musí se teď plně soustředit na budoucnost.

Když čaj připravila, donesla ho zákaznici, která čekala u stolu – šlo o jakousi ženu, která tam přišla s dospívající dívkou.

Zbytek dopoledne jí s dlouhým zástupem nápojů a kávových šablon ve tvaru koček uběhl rychle.

„Em, dobrá práce, dneska dopo,“ řekla Faye a položila jí při tom ruku na rameno. Její tmavé oči se rozzářily a spokojeně si oddechla. „Nemáš tušení, jak skvělé to je mít tady někoho, kdo ví, co dělá – když tedy nepočítám Clem.“ Faye se laskavě pousmála.

Clem byla jejich pekařka, a dokázala připravit ty nejvybranější lahůdky a dezerty, jaké Emmie kdy viděla – a okusila. Pracovala vzadu v kuchyni.

„Caroline tu vydržela jen týden. Kočky ji děsily,“ pokračovala Faye. „Netuším, proč šla pracovat zrovna sem.“

Emmie se usmála. „Teta Sylvie mi to říkala.“ Vlastně i tohle byl důvod, proč Emmie sama přišla s tím, že se sem přestěhuje a vypomůže. Teta Sylvie potřebovala někoho, kdo by tu byl schopen pracovat jako barista na plný úvazek, když s tím Caroline sekla – a Emmie se zase zoufale snažila dostat co nejdál od Dustina a toho chaosu, ve kterém se plácal. Byla to situace výhodná pro všechny strany. Tedy pokud odhlédneme od Dustina, který pak neustále oběma volal a psal esemesky, ačkoliv se ho Emmie snažila vystrnadit ze svého – vlastně i z tetina – života. Byla ale jen otázka času, než se tady objeví. A na to se nijak netěšila.

„Hele, jsi v pořádku?“ zeptala se jí Faye.

„No – jo, jsem v pohodě.“ Emmie si hned uvědomila, že její rozzářený výraz je ten tam, a aby Faye uklidnila, znovu se usmála. „Jsem jen unavená, bylo to dneska dlouhý.“

„Co kdyby ses naobědvala jako první? Já musím stejně nejdřív dát na naše sítě pár fotek, směnu ukončím až potom.“

„Díky, Faye.“

Faye přikývla, zamávala Emmie a ze zadní kapsy vylovila mobil. Byla hezká, měla hladké tmavé vlasy po ramena, střižené do šikma, a velké tmavé oči. Její rodina žila v Leedsu, ale ona sem přišla studovat na Cumbrijské univerzitě a tady pracovala při studiu. Emmie byla vděčná, že to sem Faye zaválo. Ve dvou jim šla práce od ruky, byly jako synchronizované tanečnice. Obě také holdovaly videohrám a animované tvorbě, z toho už vzešla nejedna konverzace, kterou spolu obyčejně vedou ajťáčtí exoti, a obě slečny si při nich vzájemně doporučovaly, co je v těchto sférách zájmu zaujalo.

„Prosím tě, Emmie, než půjdeš – neviděla jsi Salema?“ zeptala se Faye, zrovna když Emmie mířila dozadu do místnosti pro personál.

Emmie se ještě pořád snažila sžít se všemi kočkami, které tu žily – pokaždé když na některou narazila, přeříkala si její jméno – ale Salem byl jejich jediný černý kocour, kterému se jako diamant mezi očima skvěl drobný bílý flíček. A ještě měl takové černokněžnické jméno – takže nabyla dojmu, že Sylvie toho kocoura dostala přinejmenším od Sabriny – mladé čarodějnice – a protože měl Salem takovou něžnou a láskyplnou povahu, nestalo se nikomu, že by mu vypadl z paměti.

„Nejspíš ne,“ odpověděla.

„Neviděla jsem ho od dnešního rána, kdy Jared dovezl zásoby,“ řekla Faye a kousla se do rtu. „Jestlipak zase někam nezapadl?“

Salemovi se totiž už jednou podařilo odchlípnout uvolněnou podlahovou laťku – bylo to ve sklepě, což byl prostor, kam kočky chodily odpočívat a měly tam od zákazníků svatý pokoj – a on pod tou laťkou uvízl. Hledali ho pak celé dopoledne, až ho nakonec našla Sophie, jedna z pečovatelek, která měla kavárenské kočky na starosti.

Teta Sylvie v tu chvíli vycházela ze zadní části kavárny, kde měla v kuchyni rychlou poradu s Clem. „Faye, neměj obavy, najdeme ho. To je klasika, že vždycky zmizí jak pára nad hrncem. Je to takovej náš malej eskamotér,“ pronesla s něhou v hlase a podívala se na hodinky. „Už se můžeš odhlásit, tvoje směna už skoro končí.“

„Ale Emmie se chystala na obědovou pauzu –“

„To neřeš, za kasu si teď stoupnu já.“

„No dobře. Dáte mi vědět, až se Salem najde?“

Sylvie i Emmie přikývly, Faye se s nimi rozloučila a šla si do místnosti pro personál pro věci.

Bylo přinejmenším dobré, že nehrozilo, že by se Salem dostal ven. Kavárna Mňaučíno měla systém trojích dveří a uzavírání jednotlivých prostor se přísně dodržovalo. Když jste vešli do kavárny hlavním vchodem, ocitli jste se v malém vstupním prostoru – po obou stranách okna, na jednom z nich visel velký plakát s pravidly.

Byl tam oddělený recepční pult s vestavěným okénkem na komunikaci s příchozími a s dalšími dveřmi, které vedly přímo do recepce a přidruženého obchůdku se suvenýry. Tam se daly zakoupit různé drobnosti – hračky pro kočky, trička a svetry, šperky i hrnky. Pak jste prošli dalšími dveřmi, kde vás čekala branka se západkou. Za ní se nacházela první kavárenská místnost – tam už se dalo objednat jídlo a pití – a další místnost zvaná Kočičí salonek se schody do patra.

„Ještě se po Salemovi jednou poohlídnu, než půjdu na oběd.“ řekla Emmie své tetě.

„Díky, Em,“ usmála se na ni Sylvie.

Její teta dnes měla kaštanově hnědé vlasy spletené do copu, který jí sahal po ramena, a měla díky tomu odhalené uši, ve kterých měla vetknuté náušnice ve tvaru kočičích tlapek. Od chvíle, kdy tady Emmie začala pracovat, svou tetu obdivovala pro její schopnost sladit si doplňky s výzdobou celé kavárny. Už bylo načase, aby na sobě v tomhle ohledu pořádně zapracovala i ona – a koupila si třeba pár kousků z kavárenského obchůdku se suvenýry.

„Kdybys ho nenašla, podívám se po něm pak já,“ řekla jí teta.

Emmie přikývla, ale měla dobrý pocit z toho, že může být užitečná. Bylo to to nejmenší, co mohla pro tetu Sylvie udělat. Teta jí poskytla byt nad kavárnou a také práci, a to všechno ve chvíli, kdy se opravdu potřebovala dostat co nejdál od Dustina.

Potřebovala svého bratra hodit za hlavu, nechat v minulosti – tam bylo jeho místo. Kdyby se jí náhodou dovolal, přesně tohle by mu musela říct. I přesto, že při pouhém pomyšlení, jak mu to sděluje, se jí pokaždé opotily dlaně. Nechtěla se k nikomu chovat příkře, a už vůbec ne k někomu z vlastní rodiny, ale pokud šlo o něj, bylo načase nastavit si hranice.

Propátrala hlavní kavárenskou místnost a volala při tom na Salema čičí, když nereagoval na zavolání jménem. I do sklepa se podívala, ten byl výhradně pro kočky – byl tam takový výklenek, do kterého vedly schůdky a kočky se tam mohly uchýlit k odpočinku, když si potřebovaly oddechnout od veškeré interakce s kavárenskými hosty. Našla tam jen Erika, mourka s krátkým ocáskem, jak si hoví na polštáři stočený do klubíčka, a ragdollku Komtesu, která si opodál šlechtila kožíšek. Po Salemovi ani vidu, ani slechu.

Když se vrátila s nepořízenou, přicupitala k ní tiše z kočičích dvířek zabudovaných ve skříňce pod schody Jess, obří a často hladová černobílá kočka. Emmie se na ni usmála a Jess dlouze zamňoukala, zatímco se svýma velkýma zelenýma očima pátravě rozhlížela po okolí.

„Ahoj, Jess,“ pozdravila Emmie a sehnula se k ní, aby ji podrbala mezi oušky.

Potom šla Salema hledat do Kočičího salonku, do kterého se vstupovalo dveřmi poblíž pultu. Bylo to daleko útulnější místo než hlavní kavárenská místnost – s krbem z šedých cihel a kamny na dřevo, velkou pohovkou, křeslem a proutěným košem s naskládanými vlněnými dekami. V kamnech praskala dřevěná polínka pohlcovaná rudými plameny. Zákazníci si tuto místnost velmi oblíbili, ale ti, co tu předtím seděli, odešli hned po obědě, a teď tu zůstaly jen prázdné hrnky od kávy a talíř se zbytky čokoládového dortu. Byla by přísahala, že odtud před chvílí zaslechla zamňoukání, ale teď už si nebyla vůbec jistá, jestli to neslyšela jen ve své hlavě.

„Saleme?“ volala na něj a doprovodila to ještě jednou tím svým čičí. „Jsi tu?“

Když to tam Emmie svižně prohledala, posbírala ze stolů pár prázdných hrníčků, odnesla je do kuchyně a rozhodla se hledat ještě jinde. Pořád odkudsi slyšela tiché mňoukání. Co když je přece jen venku? Ten systém trojích dveří funguje výborně, ale co když se Salem zase dostal pod podlahová prkna a… vyplatilo by se to zkontrolovat.

Emmie se vydala ven, před kavárnu, a obešla ji až ke zdi, která k ní přiléhala a na které se skvěla obří pestrobarevná nástěnná malba. Vyhotovily ji děti z jedné z místních nemocnic – namalovaly tam barevné vlčí máky, slunečnice a růže, mezi jejichž stonky se proplétaly hubené kočky se zdviženými ocásky. Po Salemovi jako by se slehla zem, a stejně tak utichlo i to mňoukání. Naštěstí vše nasvědčovalo tomu, že není venku.

Když se pomalu otáčela a chystala se zamířit opět dovnitř do kavárny, srdce jako by se jí na okamžik zastavilo – ale ne kvůli Salemovi. Naproti přes ulici stál umolousaný černý kocour. Byl chudák na kost vyzáblý, kožich měl spíš matný než lesklý a trčelo mu z něj několik odlomených větviček. Emmie věděla, že tohle není Salem, tenhle kocour měl totiž pod bradičkou bílý chomáček srsti, který vypadal jako vous nějakého starce, jenže byl zacuchaný a slepený. Že by se někomu zaběhl?

„Hej, ty tam,“ volala na něj Emmie co nejněžněji a nesměle se k němu o krůček přiblížila. „Všechno v pořádku?“

Chvíli to vypadalo, že se k Emmie přibližuje, ale jakmile promluvila, kocour se zastavil, otočil se a pelášil na strom u silnice, takže jí zcela zmizel z očí.

Emmie ho tady nikdy předtím neviděla, a to chuďátko vypadalo podvyživeně a sešle. Neměla by zavolat do útulku, anebo to alespoň navrhnout tetě?

Vrátila se dovnitř a dál hledala Salema, ačkoliv nedokázala přestat myslet na toho kocoura, co se nejspíš zatoulal.

Kam ses jen poděl, Saleme? Emmie si klestila cestu přes troje dveře. Prokličkovala až k toaletám pro zákazníky, které v období vánočních svátků zdobila tapeta se sněhuláky. Když otevřela dveře kabinky, vystřelilo ven malé černé klubko, které jí málem podrazilo nohy, až samým překvapením vykřikla.

„Saleme!“ vyjekla a smála se té jeho lumpárně. „Ty jsi mi teda pěkný číslo!“

Vydala se za ním a musela se smát tomu, jak skoro spadla na zadek. Několik zákazníků sedělo poblíž pultu a sledovalo, jak Kitty – nádherná bengálka – plavmo vyskočila až na samý vršek škrabadla. Když Emmie Salema zahrnula notnou dávkou pozornosti, přitočila se k ní s úsměvem na tváři Sylvie.

„Vidím, že jsi ho přeci jen našla.“

„Byl zavřenej na záchodě! Jak vystartoval ven, málem jsem se přerazila! Má kliku, že je tak roztomilej.“

Sylvie vyprskla smíchy. „To je celej on. Přísahala bych, že přesně takhle nějak jednou skončím: bude to smrt zaviněná kočkou.“

„Jak je možný, že si ho tam nikdo nevšiml?“

„Nejspíš tam vběhl, když někdo vycházel.“

„A vidělas venku toho toulavého černého kocoura?“ zeptala se Emmie tety a znovu se sehnula k Salemovi a drbala ho na zátylku.

„Ne?“

„Byl na druhé straně ulice. Fakt pohublý a vypadal dost zanedbaně. Neměl ani žádný obojek.“

Sylvie svraštila obočí a na čele jí přibyla nová vráska „Budu se muset poptat v pár místních skupinách, jestli někdo nenahlásil že se mu ztratil.“

Emmie jí toho kocoura ještě detailněji popsala a neopomněla ani bílý chomáček pod bradou, který připomínal stařecký vous.

„Pokud není nikoho tady z okolí, můžu vyrozumět lidi z útulku, a oni zkontrolují, jestli není náhodou očipovaný,“ navrhla Sylvie. „Necháme mu venku něco k snědku, kdyby měl hlad.“

„To je dobrý nápad. Hned to nachystám.“

„Zlato, co kdybychom spolu pět minut poseděly v Kočičím salonku?“ navrhla teta Sylvie, když sklidila sklenice, otřela pult kolem pokladny a sundala si zástěru. Ostatní zaměstnanci už byli tou dobou na cestě domů.

Emmie zrovna odklízela všelijaké kočičí hračky a ukládala je do košíků, kam patřily. „Ale já jsem zrovna chtěla jít nahoru a načrtnout si pár skic, třeba i něco digitálního na tabletu –“

„Jo…“

„Ne!“

„Stejně se mnou nebudeš mluvit! Odjela jsi a –“