Vydáno ve spolupráci s Transatlantic Literary Agency Inc.

Daughters of the Occupation

Copyright © Shelly Sanders, 2022

Map on page 8 reproduced courtesy of the U.S. Holocaust Memorial Museum

Translation © Ina Leckie, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-685-7

ISBN mobi: 978-80-7689-686-4

Lotyšským Židům zavražděným během holocaustu

Člověk není skutečně mrtev, dokud není zapomenuto jeho jméno.

– TALMUD

••• 1 •••

Riga, červen 1940

V den, kdy Sověti vtrhli do Lotyšska, Miriam Talanové praskla voda. Zrovna se snažila vtěsnat opuchlé nohy do lodiček, protože se chystala na kávu s Helenou v Opeře, když vtom se jí břicho napjalo a plodová voda vychrstla na podlahu předsíně. Miriam zledovatěly ruce. Co když tohle dítě přijde na svět stejně rychle jako to první? Z našeho krásného koberce – nebo z divanu, když na to přijde – by se krev už nikdy nedala úplně vyčistit.

Vrhla se k telefonu na dubovém stolku, vytočila číslo Maxovy zubní ordinace a vyhrkla příkře na manžela: „Musíš okamžitě přijet, jinak to nestihnu do porodnice.“

U lesíku na konci jejich ulice odbočil Max v černém Ford-Vairogsu doprava na Meža Prospekts. Pak zařadil čtyřku tak neohrabaně, až to s Miriam na sedadle trhlo. Dítě ji koplo do močového měchýře, jako by ho ta divoká jízda rozzlobila.

„Jestli nebudeš dávat víc pozor, tak se nám to malé narodí už tady v autě.“

Max pohledem znepokojeně slétl z Miriaminy tváře na její vyboulenou plátěnou blůzku. „To snad ne,“ zadoufal. „Jenom dál pomalu dýchej.“ Jemu samotnému se široký hrudník poměrně prudce zvedal a klesal. Nakrčil ramena a volant svíral tak, že mu klouby na prstech zbělely do barvy jeho pláště. Přijel z ordinace ve spěchu, ještě z něj bylo cítit antibakteriální mýdlo, kterým si tak často myl ruce; kůži míval suchou jako kámen. „Zkus myslet na něco jiného, aby se ti hlavou tolik nehonilo to… no však víš, to všechno v nemocnici.“

Miriam zaťala pěsti. „Na něco jiného? Jako na co, třeba na tancování?“

Schlíple se na svou ženu usmál. „Promiň. To byl hloupý nápad.“

Míjeli most Vanšu vpůli cesty mezi jejich domem v Mežaparks a židovskou nemocnicí Bikur Holim na opačném konci Rigy. Miriam se dívala z okénka. Podél Daugavy, třpytící se jako pás tyrkysového hedvábí, jel nějaký člověk na kole. Milovala tu řeku. Před týdnem si s Maxem a Ilanou udělali piknik na písčitém břehu severně od mostu; pochutnali si tam na černém chlebu se sýrem a nakládanou řepou, na vychlazeném čaji a pečivu s čokoládovou náplní. Ilana s Maxem dováděli ve vodě, zatímco Miriam se pekla na rozpáleném písku. Dno řeky bylo dost kamenité a ona raději zůstala na břehu, aby neuklouzla a neupadla. Nemohla se už dočkat, až porodí a bude mít zase svoje tělo jen pro sebe.

Její manžel se zatahal za vousy. „Ještě pár hodin a budeme mít děťátko a život se zas vrátí do starých kolejí.“

Miriam jen zalapala po dechu. Max to myslel dobře, vůbec si nebyl vědom toho, jak před devíti lety, když byla Ilana ještě miminko, ho vlastně nikdy v noci neprobudilo ani její vřískání. Jeho život se řítil kupředu, zatímco ten Miriamin trčel na místě, a ačkoli to bylo naprosto nesmyslné, měla mu za zlé, že dokáže mít děti a nepředstavuje to pro něj žádnou překážku. Vzpomněla si na svou kamarádku Helenu, která si jako matka tří dětí na nějaké obětování nikdy ani slůvkem nepostěžovala, a pocítila obavu, že s ní něco není v pořádku, když se na druhé dítě netěší.

Max odbočil doleva, pryč od řeky. Miriam spatřila oblé střechy Centrální tržnice. Nemocnice už byla nedaleko a byl nejvyšší čas. Zarývala paty do podlahy, aby se obrnila před další kontrakcí, která se jí v břiše začínala převalovat jako neodvratná smršť.

Vtom ale Max dupl na brzdu. Miriam to škublo dopředu. Srdce jí vyskočilo až do krku, když uviděla olivově zelený tank, který blokoval silnici asi patnáct metrů před nimi. Na hlavni děla trčící z věže tanku visela rudá sovětská vlajka a kolem ní se tísnil hlouček mužů v sovětských uniformách – daly se okamžitě poznat podle krvavě rudých špiček límců. Co to má znamenat? To je Rudá armáda Josifa Stalina. Toho Stalina, který deportuje lidi na Sibiř, pokud vystupují proti komunismu nebo jsou prostě bohatí. Diktátora, který zavedl a pěstuje kulturu nedůvěry a teroru, v níž i děti zrazují svoje rodiče. Před necelým rokem Stalin podepsal s Hitlerem pakt o neútočení. Ta smlouva doslova bije do očí tím, jak je naprosto mešuge, šílená. Proč by se dvě země, proslulé očividným vzájemným nepřátelstvím, najednou dohodly, že se budou kamarádit?

Kontrakce plně propukly. Miriam se prohnula a zasténala, když jí kostrčí projela ostrá bolest. Odezněla nicméně stejně rychle, jako se objevila. Celé tělo jí na sedadle ochablo. Sotva popadala dech.

„Maxi!“ sevřela manželovi paži.

Svaly se mu pod jejím stiskem napjaly. Ohlédl se přes rameno, zařadil zpátečku a couval, dokud nedojeli do ulice Marijas. Prudce zabočil a jel po úzké silnici, která vedla na Nádražní náměstí v centru Rigy. Miriam nejdřív uslyšela rozrušené hlasy a křik, než spatřila na hlavním náměstí stovky lidí, kteří obklopovali čtyři obrovské sovětské tanky.

Nějaký člověk bušil pěstmi do boku jednoho z nich. Miriam se při tom pohledu svírala hruď.

„Dievs Padomju, zatracení Sověti!“ zařval jiný chlap s dlouhýma nohama na další tank asi šest metrů vpravo od nich.

Miriam zvedla oči ke skupince ozbrojených rudoarmějců na věži tanku. Všichni měli totožné lesklé přilby, které působily hrozivě. Zdálo se, že si posměchu dole nevšímají.

„Sasodits, sakra!“ zařval další muž, než kopl do kol stejného tanku obepjatých pásy a skoro stejně vysokých, jako byl on sám.

Leknutím na sedadle nadskočila, když se dva sovětské tanky s hrozivým rachotem rozjely a jejich burácející motory pohltily rozčilený povyk davu. Po čele jí stékaly krůpěje potu. Dívala se, jak několik dětí na kolech zběsile šlape pryč z náměstí. Překvapený pouliční květinář se zapotácel, když uskakoval, aby se dostal se svým dvoukolákem z cesty stroji, který se valil přímo k němu. Růžovobílé růže se rozsypaly po zemi. Mladí chlapci ve školních uniformách běželi tryskem přes náměstí a ohlíželi se přes rameno, jako by je někdo pronásledoval.

Pak se objevila tramvaj ověšená lidmi, změť rukou a nohou. Všichni se drželi, čeho mohli, dokonce i vpředu, a bránili tak řidiči ve výhledu. Jeden chumel pasažérů popadal v zatáčce na zem, jak se tramvaj řítila po kolejích přímo k přijíždějícímu tanku. Hrůza Miriam zaplavila hrdlo, když se tank prudce stočil doleva, vrazil do shluku lidí a drtil je, jako by to byla jen jablka rozsypaná po dlažbě. Vzduchem se rozléhal křik. Po chodníku se rozstřikovala krev. Tank jel dál, ani nezpomalil, natož aby zastavil, a zanechával za sebou krvavou stopu rozmačkaných těl.

„Můj Bože,“ vydechl Max s popelavou tváří.

Miriam pálily oči z toho nemilosrdného vraždění, z té zrůdnosti, a jen si přála, aby ten výjev nebyla nikdy viděla.

Max začal couvat z náměstí, ale ujel snad jen tři metry, než mu auto zablokoval dav. Do otevřeného okénka vozu vtrhly divoké hlasy. Rusky znějící hlasy. Miriam si instinktivně objala břicho. Vyděšeně sledovala, jak za jedoucím tankem s vojenskou přesností mašíruje seřazená skupina podivně vypadajících Lotyšů. Nejdřív ji zaujaly jejich nepatřičně vysoké boty. Boty až nad kolena se přece nosí na ryby nebo do silného deště a ne do města a za slunečného a horkého počasí, jaké je dnes. A navíc z té skupinky čišela jakási nervydrásající svornost, když jako jeden muž zvedali pěsti do výšky a skandovali: „Ať žije Stalin!“

Max se naklonil přes Miriam, aby na ně viděl. „Ti chlapi jsou asi tolik Lotyši, jako já jsem Francouz,“ ušklíbl se. „To si Rusáci na Lotyše jen hrají, aby si získali podporu obyčejných lidí. Sovětská infiltrace a propaganda.“

Miriam přimhouřila oči a zaťala svaly po celém těle. Max měl pravdu – byli obklopeni Rusy, kteří se vydávali za Lotyše. Pár skutečných Lotyšů na ně hledělo užasle a vyplašeně, ale většina davu byli také Sověti převlečení za civilisty, kteří vražedné tanky a jejich osádky vítali, jako by to byli nějací hrdinové. Miriam se chytila za břicho, když jí útrobami projela další kontrakce.

Jeden sovětský voják zvedl do vzduchu plavovlasého chlapečka jako nějakou kořist a z davu se ozval hlasitý jásot. Voják měl na vyholené hlavě čepici s kšiltem a brada mu vyčnívala skoro stejně výrazně jako nos. Usmíval se na chlapce, ale ten mu jeho pohled oplatil ostražitě. Miriam se najednou rozbušilo srdce návalem lásky k svému nenarozenému dítěti, a ještě víc strachem o něj.

Náhle se před davem zastavil lotyšský policista na koni, jednou rukou držel otěže a druhou gestikuloval, aby se lidé uklidnili.

Max vyskočil z auta.

„Kam jdeš?“ Miriamin polekaný hlas se ztratil v hukotu davu.

Max přistoupil k dalšímu lotyšskému policistovi, který stál asi metr od auta, něco mu říkal a ukazoval na Miriam. V tu chvíli kůň prvního policisty zařičel bolestí, to hluboké zaržání Miriam proniklo až do morku kostí. Sovětští vojáci bili koně i policistu holemi a házeli po nich kamení. Kůň se vzepjal na zadních. Jezdec se chytil sedla, ale sklouzl na bok. Vzduch rozčísl výstřel a padající policista se chytil za krk, zpod prstů mu proudem crčela krev.

Dav se hromadně zajíkl a následovaly nesrozumitelné výkřiky. Muži i ženy se rozbíhali všemi směry. Vzduch zaplavil sirný pach střelného prachu. Miriam zatoužila být neviditelná. Chtěla se podívat z okénka a hledat očima cestu pryč, ale bála se, že si jí někdo všimne. Že ji zabijí. Že její dítě zemře s ní. Dusivý tlak jí drtil vnitřnosti a nedovoloval jí dýchat.

Max naskočil zpátky do auta. Lotyšský policista, se kterým mluvil, jim uvolňoval cestu. Max napjatým hlasem řekl, že Sověti překročili hranice a mají Lotyšsko pod kontrolou. Miriam nemohla ani promluvit. Nechtělo se jí tomu věřit, ale když se na náměstí ozval další výstřel a lidé dál prchali do všech stran jako vyděšené stádo gazel, pochopila, že to není jen zlý sen. Zavřela okénko a vzápětí zkřížila nohy, když ji jako rána do břicha zasáhla nová křeč.

Dítě v jejím lůně sebou neurvale zavrtělo a zmáčklo jí močový měchýř. Miriam zalapala po dechu. Podívala se do klína. Měla pocit, že jí vnitřnosti co nevidět vypadnou spolu s miminkem. Slyšela, jak se motor auta roztáčí na vyšší rychlost, celých pět vteřin to trvalo – dokud se neozvalo zařinčení kovu o kov. Miriam to vymrštilo dopředu. Hlavou narazila do palubní desky.

Všechno kolem potemnělo.

••• 2 •••

Chicago, listopad 1975

Tu listopadovou středu, v den, kdy se čtyřiadvacetiletá Sarah Byrneová účastnila pohřbu své matky, napadl v Chicagu nejčasnější sníh za posledních několik let. Břízy a javory před domem byly posypané cukrově bílou vrstvou, která nápadně kontrastovala se zlatavým a vínovým listím, držícím se ještě na větvích jako staré šaty na ramínku, kterých se člověk nechce vzdát, i když mu už dávno nepadnou. Sarah seděla strnule na sedadle spolujezdce v autě, jedoucím pomalu ke hřbitovu, její otec za volantem měl široké čelo svraštělé vypjatým soustředěním. Stěrače odmetaly padající sníh, ale ten se snášel stále dál a při dopadu na okno tál a stékal po skle jako slzy.

Sarah se sevřelo srdce v hrdle, když si znovu představila svou matku Ilanu, jak se v obchodě s potravinami náhle hroutí, obklopená samými cizími lidmi. Osušila si oči kapesníkem a zvedla bradu, odhodlaná vypadat navenek silně, tak jak by si to máma přála. Nechávej si svoje pocity pro sebe, slýchala od ní Sarah, když byla naštvaná kvůli špatné známce, prohranému volejbalovému zápasu nebo klukovi, který jí jeden den nadbíhal a nazítří se na ni vůbec nepodíval. Když brečíš, působíš na lidi jako slaboch.

Na rohu, kde se potok zužoval a protékal pod mostem, odbočil otec doprava a zajel s chevroletem na parkoviště až na místo před hlavním vchodem. Sarah zírala na pohřební ústav Green Meadows, který připomínal rozlehlý rodinný dům z červených cihel, a pomyslela si: Tohle je naposledy, co uvidím svou matku.

Otec vypnul motor. Ztěžka si povzdechl. „Pořád se nemůžu vzpamatovat z toho, že už tu není. Čekám, že se najednou objeví ve dveřích a nařídí mi, ať si laskavě uklidím boty do botníku, kam patří.“

„Ani jsme se nestihli rozloučit.“ Sarah se žalem sevřelo hrdlo.

„Ale ona by si to tak přála, nemyslíš?“

Otec měl pravdu. Sařina matka se loučení vyhýbala, jako by byla na odchody alergická. Nikdy s nimi nejela, když otec na začátku každého semestru vezl Sarah na Chicagskou univerzitu, dokonce ani když ji Sarah vysloveně požádala, aby se k nim připojila. Byla to jedna z mnoha zvláštností, které Sarah během let u matky registrovala. K dalším patřily její neochvějné požadavky na soukromí, zatahování závěsů za nádherných slunečných dnů, díky čemuž se dům podobal spíš kryptě, a taky to, jak matka Sarah zakazovala obvyklou dětskou zábavu, jako je přespávání u kamarádek nebo výlety do nákupního centra bez rodičů. V posledním ročníku střední školy, kdy už je matčina despotická pravidla dělila jako plot, Sarah jen počítala dny, kdy se dočká odchodu na vysokou školu.

Jakmile Sarah odešla z domu, jejich vztah se zlepšil, ačkoli dále čelila matčiným zvyklostem a její nadměrné úzkostlivosti. Bylo toho tolik, co o své matce nevěděla; v rozhovorech se emoce a minulost obcházely, jako by matčin život začal teprve Sařiným narozením. A teď Sarah definitivně přišla o možnost zjistit cokoli, co její matka tak zarputile skrývala. Přišla o možnost navázat hlubší vztah.

Sařin otec otevřel dveře na své straně, vpustil dovnitř závan ledového vzduchu a podíval se na dceru opuchlýma, zarudlýma očima. Jeho zármutek ji vracel nohama na zem. Poprvé v životě ji otec potřeboval tak moc, jak vždycky ona spoléhala na něj. Zbyli tu jen sami dva. Tedy pokud se teď, po rozchodu s Henrym, nezblázním, projelo jí hlavou, a nezačnu chodit s někým novým. Což je asi tak pravděpodobné, jako že se Jimmy Carter stane prezidentem.

„Připravená?“ zeptal se otec.

Sarah viděla jeho pokleslá ramena, chloupky na bradě, které při holení minul; všimla si třesu jeho bledých, masitých rukou. Musela na něj dávat pozor, od matčiny smrti měl sklony upadat do jakési strnulosti, ruměný obličej míval prázdný a nehybný. „Pojďme,“ přikývla s nuceně povzbudivým tónem. Otevřela dveře, obešla auto, vzala otce za ruku a společně vstoupili do smuteční síně, hlavy poprášené sněhem.

Dřevěné židle s béžovými podsedáky byly uspořádány v úhledných řadách, namačkané na sebe, takže mezi truchlícími nebylo pomalu žádné místo. Celý ten prostor byl dobře osvětlený, na jedné straně vysokým oknem, na obou koncích nástěnnými svítidly a lustry. Před rakví stál řečnický pultík ze zlatého dubu, jaký používají přednášející na univerzitách, a na obou stranách trůnily na sloupcích vazby z vínových růží. Bylo to celé tak nějak neskutečné – depresivní klasická hudba, otcův sklíčený obličej, matčino tělo vystavené na veřejnosti –, jako by Sarah sledovala, jak se odvíjí život někoho úplně jiného. Přitiskla si mimoděk dlaň na hruď, která se jí zvedala a klesala v rychlých vlnách.

Zapátrala pohledem po lidech kolem – hledala Henryho, i když vlastně nečekala, že by se tu ukázal. Každopádně nebyl povinen přijít, když už teď k sobě nepatřili, a včera jí ostatně domů poslal kytici s pozorným vzkazem. Přesto by jí jeho věčný optimismus byl velkou útěchou, připadala si vratká jako židle s ulomenou nohou. Ne, kdepak, ani stopa po jeho mrštné vysoké postavě, která by mezi ostatními smutečními hosty jistě vyčnívala, po jeho špinavě blonďatém sestřihu, díky němuž vypadal spíš jako policista než burzovní makléř. Henry nebyl hezký v tradičním slova smyslu, měl věčně přimhouřené oči, které se v jeho protáhlém obličeji poněkud ztrácely, a trochu moc velké přední zuby i špičáky, ale zato oplýval neobyčejnou vřelostí, která k němu lidi přitahovala. Sarah se díky němu cítila výjimečná, žádný jiný muž tohle nedokázal. To jí lichotilo a zároveň ji to děsilo. Co kdyby si to rozmyslel?

Sarah se vyhýbala pohledu na otevřenou rakev, když se s otcem vydali do první řady a zaujali svá místa. Zamrkala, aby se zbavila slz, a nemohla si nevšimnout absence jakýchkoli náboženských symbolů, křížů a zpodobnění ukřižovaného Ježíše, které jí v dětství způsobovaly noční můry. Nebyly tu ani žádné detailní vitráže, jaké zdobily kostel, který s otcem navštěvovala jako dítě. Srdce jí pulzovalo až v uších. Do kostela už nechodila, jako ani její matka; obě se vzdaly náboženství stejně snadno jako starých bot.

Teď, když seděla před matčiným mrtvým tělem, nejistá ohledně nebe a vyděšená představou pekla, Sarah se bála, že udělala chybu. Opustit Boha se zdálo jako bezvýznamné rozhodnutí, když byla její matka naživu, když se přímo před ní nevznášela smrt se svou děsivou nejasností.

„Nepřipadá mi najednou správné pořádat mámin pohřeb na místě, kde nikdy nebyla a kde o ní mluví nějaký cizí člověk, jako by ji osobně znal,“ řekla otci. „Ten obřad měl být ve vašem kostele. Ty tam patříš, a to by mělo něco znamenat.“

„Ona nechtěla pohřeb v kostele.“ Otec si otřel pihovaté ruce o stehna a uvolnil si kravatu. „Abych byl upřímný, nechtěla pohřeb vůbec.“

Sarah ta informace zaskočila. Chtěla se otce zeptat proč, jaký k tomu mohla mít důvod – připadalo jí to jako zvláštní poslední žádost, dokonce i od matky –, ale vyrušilo ji jemné poklepání na rameno a závan bergamotu a jasmínu. Parfém Shalimar. Sarah se otočila a rázem se ocitla v objetí dlouhých paží své nejlepší kamarádky Heather.

„Vypadáš unaveně,“ podotkla Heather a znepokojeně povytáhla pečlivě vytvarované obočí. „Spala jsi poslední dny vůbec?“

„Pár hodin, tu a tam.“

Heather si vysoukala hřívu popelavě světlých vlasů zpod kabátu. Zrak jí sklouzl k rakvi. Sarah ji pohledem automaticky následovala a spočinula na matčině voskové tváři. Její pleť měla nepřirozený broskvový odstín a krátké kaštanové vlasy byly vytvarované do jakési ošklivé helmy, která vůbec nepřipomínala jemné vlny, jež si máma uměla bleskově vyfoukat fénem. Svým způsobem to byla úleva nevidět ji takovou, jaká ve skutečnosti bývala. Bylo snazší se na ni dívat a nehroutit se přitom. Přesto se jí v koutcích očí zaleskly horké slzy.

„Pořád se mi to nechce ani věřit – ona a infarkt,“ zamumlala Heather. „Tvoje máma byla tak činorodá, nikdy v klidu neposeděla. Pořád něco dělala, vařila, pletla nebo šila.“

„Já vím. Jako by musela něčím vyplnit každou minutu. Neuměla jen tak sedět a dívat se na televizi nebo si číst. Musela se pořád hýbat.“

„A vypadala tak zdravě.“

„Doktor nám říkal, že to není nic neobvyklého, že srdce člověku bije normálně, a pak jednoho dne prostě přestane.“

Heather sevřela levou rukou opěradlo Sařiny židle a ve světle od okna se zatřpytil diamant na jejím zásnubním prstenu.

Sarah zahlédla svůj holý prsteníček a sevřela ruku v pěst. Jestli se někdy vdám, máma mě už neuvidí kráčet k oltáři, nikdy nepozná svoje vnoučata.

„Heather, rád tě vidím,“ řekl Sařin otec vřele.

„Je mi vaší paní moc líto.“

„Děkuji.“ Sařin otec si popotáhl sako. „Ona nedělala z ničeho velkou vědu, ale vím, že byla opravdu ráda, že jste se Sarah tak dobré kamarádky.“

Sarah a Heather si vyměnily smutné pohledy. Heather si kapesníkem osušila koutky očí a složila ruce do klína.

Když se Sarah otočila zpátky, ovanul ji ovocný acetonový pach laku na nehty a téměř žíravý závan cigaretového kouře. Na místo vedle ní právě usedla starší žena. S obočím nakresleným tenkými čárkami a rudou rtěnkou rozetřenou i na povadlé kůži nad rty vypadala jako letitá herečka, která se bojí odejít ze záře reflektorů. Její hubenou, ale pevnou postavu obepínaly přiléhavé černé šaty a přes ramena měla ležérně přehozený černý svetr.

Žena si Sarah prohlížela až strašidelně povědomýma zelenýma očima podkreslenýma fialovými kruhy.

Miriam Talanová.

Z babiččiny pozoruhodné podoby s matkou se Sarah zježily chloupky na zátylku. Rozrušeně na ni hleděla; bála se odvrátit pohled ze strachu, že Miriam zmizí. Všechno kolem nich ustoupilo do nevýrazného šumu. Sarah babičku neviděla léta, protože Miriam a Ilana se jedna druhé značně odcizily, ačkoli Sarah netušila proč. Pokaždé když padlo jméno Miriam, změnila její matka téma, i když na ni Sarah zarputile naléhala a připomínala jí, že Miriam je jako jediná z jejích prarodičů ještě naživu. Tu ženskou ve svém životě nepotřebuješ, odpovídala jí matka ostře a nenechávala jí sebemenší prostor k námitkám.

Miriam se k Sarah naklonila. Dívala se na vnučku upřeně, bez mrknutí, jako by si ji chtěla dobře zapamatovat.

Proběhlo mezi nimi něco těžko popsatelného.

„Jsem ráda, že jsi tady,“ řekla Sarah.

Miriam sklopila zrak, ale Sarah postřehla, jak jí oči potemněly smutkem.

Proč jsi mi nikdy nezavolala? měla Sarah sto chutí říct. Já nemám s problémy mezi tebou a mámou nic společného.

„Chybíš mi,“ naléhala Sarah dál.

Miriam se na ni skepticky podívala.

„Opravdu,“ trvala na svém Sarah.

Miriam přikývla, i když jí po tváři přeběhl stín pochybnosti.

Sarah nevěděla, jak babičku přesvědčit. Viděla ji naposled zhruba ve svých čtrnácti. Asi to bylo právě o jejích narozeninách. Do té doby se totiž Miriam vždycky objevila se štědrým šekem a jasným varováním, aby si vnučka šetřila na horší časy. Šeky Sarah nicméně dostávala i poté, co se její matka s Miriam přestala bavit. Sarah si pokaždé koupila knížku, nějaký tajuplný, záhadný příběh, a zbytek peněz svědomitě uložila na spořicí účet a napsala babičce formální děkovný dopis, ale ta se mezi narozeninami nikdy neozvala. Stala se jakousi mytickou postavou, neviditelnou a neslyšitelnou, přesto věčně přítomnou.

Ale ne, to nebyly narozeniny. Sarah si vzpomněla, že ji tehdy probudila hádka, která se vyznačovala obzvlášť nepříjemným tónem a hlasitostí a odehrála se u vánočního stromku posetého ozdobami. Nepamatovala si, co jejich hněv zažehlo, ale byla si jistá, že to bylo naposledy, kdy Miriam byla u nich doma.

Sarah šťouchla do otce.

„Copak?“ zvedl obočí a rázem se napřímil. „Miriam.“

„Ahoj, Paule.“ Její věkem zbrázděná tvář nejevila žádné emoce.

Miriam našpulila úzké rty a pohladila si krátké vlasy, obarvené stejně nepřirozeně načerveno, jak je nosila i Sařina matka. Sarah stále nevycházela z úžasu nad tím, jak moc by se její matka Miriam podobala, kdyby se dožila jejího věku, jejich rysy by byly téměř zaměnitelné. V hlavě jí probleskly obrazy jich tří – tří generací, nápadně podobných jedna druhé. Vůbec se jí nelíbilo, že v Miriamině zestárlé tváři vidí i svou vlastní budoucnost. A napadlo ji, jaká je to nespravedlnost, že matka se účastní pohřbu své dcery, že Ilanino čtyřiačtyřicetileté srdce vypovědělo službu, zatímco to babiččino staré tvrdošíjně bije dál.

Sarah si vzpomněla na matčin zamračený výraz, kdykoli se při řeči někdo o Miriam zmínil. Máma by zuřila, kdyby věděla, že Miriam sedí vedle mě na jejím pohřbu, pomyslela si Sarah. Poslední, po čem by teď toužila, bylo jít proti matčinu přání. Přesto, ať se jí to líbilo nebo ne, Miriam byla její babička, jediná příbuzná, která jí krom otce zbyla. Ať už mezi ty dvě vrazilo klín cokoli, byl to jejich problém, ne můj, usoudila nakonec.

„Vítejte,“ ozvalo se od řečnického pultu zvučným barytonem, který značně kontrastoval s drobnou nevýraznou postavou jeho majitele. „Sešli jsme se tu dnes, abychom oslavili život Ilany Eve Byrneové.“

Otec vzal Sarah za levou ruku a pevně ji držel. Sarah se impulzivně natáhla taky po Miriamině ruce, studené a sukovité, a sevřela ji ve své.

„Je těžké pochopit, proč již nyní musel odejít tak dobrý člověk, zdravotní sestra, která se tak laskavě starala o své pacienty. Nepřísluší nám však podivovat se nad tím…“

Sarah se nedokázala příliš soustředit, když měla babičku tak blízko u sebe.

„Ilana v osobním životě…,“ pokračoval řečník melodickým hlasem.

Miriam vytrhla ruku ze Sařiny a zašeptala: „Tohle Ilana nechtěla. Ty to víš, Paule. Tohle jsi chtěl ty.“

Sarah nastražila uši – v babiččině hlase zazněla nelibost.

Otcova ruka z její vyklouzla a on se v křesle shrbil.

Miriam se náhle zvedla ze židle a navzdory křehké postavě se rázným krokem vydala k rakvi. Kolem ní se vznášela aura neprůstřelného odhodlání. V síni zavládlo naprosté ticho. Každý pár očí v kapli, včetně zmlknuvšího řečníka, ředitele pohřební služby, se upíral na Miriam, která se postavila za rakev jako temný baldachýn. Uchopila okraj víka rakve a s námahou se je snažila zvednout, aby rakev zavřela, a skryla tak Ilanu.

Sarah se prudce nadechla, když si uvědomila, že Miriam nebude schopna víkem pohnout.

„Pro lásku Boží,“ zasténal tichounce její otec.

Ticho houstlo. Ředitel si utřel zpocenou tvář kapesníkem a zamračil se na Miriam. Sarah se jeho chování dotklo. A přemohlo ji nutkání chránit babičku, most mezi sebou a matkou. Sarah vstala, narovnala záda a vykročila k Miriam. Oběma rukama uchopila víko, zvedla je nad rakev a pak je pomalu spouštěla, až na sebe okraje dosedly a skryly její matku.

Sarah se otočila, aby se vrátila na svoje místo, ale Miriam začala zpívat v jakémsi cizím, evokativním jazyce, který Sarah nedokázala rozpoznat. Přesto jí byl podivně povědomý. Probouzel v ní něco, co dosud dřímalo – znepokojivý pocit z vlastní židovské krve, zděděný po matce, která svou víru zavrhla ještě předtím, než se Sarah narodila.

„Nechť je její památka požehnáním.“ Miriam dozpívala a sklonila hlavu nad zavřenou rakví.

„Ať je její památka požehnáním,“ zopakovala Sarah bezděčně.

„Připomínáš mi tvou matku,“ řekla Miriam Sarah, když se spolu vracely na svá místa.

„Já?“ Pokud si Sarah pamatovala, vždycky se bránila jakémukoli srovnávání s matkou, ale teď, když byla pryč, se cítila dobře, když jí někdo řekl, že ztělesňuje něco z jejího ducha.

Miriam se ale neposadila, v očích se jí mihl zármutek. Nebo lítost; Sarah si nebyla jistá. Babička rázně kývla na Sařina otce, přehodila si kabelku přes rameno a vyšla z pohřební síně. Ramena měla ztuhlá. Vypadala neochvějně, přesto se v jejím křehkém kroku jevila stopa zranitelnosti. Sarah dál zírala na prázdné dveře, překvapená pocitem ztráty, kterou při babiččině odchodu prožívala. Mezi truchlícími se jako závan větru vznesl tlumený šepot, po němž následovalo ticho.

Řečník naklonil hlavu a zadíval se na Sarah, jako by čekal na povolení promluvit. Zrudla. Přikývla. Zadívala se na svoje ruce s dlouhými prsty, tolik podobné babiččiným. Řečník pokračoval, ale jeho vážný hlas byl jen šumem v pozadí, jako hudební kulisa, tlumené tóny jen brnkaly po okraji jejího podvědomí. Byla dojatá a zaskočená babiččinou oddaností jazyku a kultuře, kterých se její matka zřekla.

Židovství její matky bylo pro Sarah stejně cizí jako Evropa, nevyslovené, bylo jako šumění větru, jako přetržená nit. A přece tu bylo, odhalené zpěvem babičky Miriam tak, aby všichni viděli a vzali na vědomí víru, do níž se její matka narodila. Víru, kterou ona sama zapírala.

••• 3 •••

Riga, červen 1940

Miriam se probrala ze sna, který se jí vůbec nechtělo opustit, cítila se v něm jakoby zavěšená mezi jakousi blažeností a útulnou otupělostí. Teď jí v hlavě začalo třeštit. Otevřela oči. Černá tma. Jsem snad slepá? Pokusila se přiložit ruce na obličej, ale paže se jí nechtěly pohnout. Něco se kolem nich ovinulo a nechtělo je pustit. Něco teplého a pevného. Co se to děje? Cítila, jak se zabořuje do neznámé postele, která páchne karbolovým mýdlem, močí a výkaly. Přemýšlela, kde je. Jestli je vůbec naživu.

Její mysl ustupovala do stínů, do temných koutů. Něco sice viděla, ale nemohla se toho dotknout, propadala se pomalu do prázdna, kde se vytrácel všechen čas a s ním i paměť.

Do uší se jí vplížilo tiché kňourání. Vznášela se v jeho rytmu jako vlna v Baltu, stoupala a klesala, stoupala a klesala. Pak ten zvuk zesílil a naléhavě s ní lomcoval sem a tam.

„Myslím, že byste ho měla zkusit nakojit.“

Věcný ženský hlas se Miriam zaryl do vědomí jako hrst písku.

„Cože?“ Miriam sotva poznala svůj vlastní hlas, chraplavý a slabý. Víčka se jí rozlepila. Viděla jen jakési rozmazaně, zkreslené tvary, siluetu postavy v zrnitém jasu.

„Tady ho máte,“ řekla ta žena. V bílé čepici a plášti vypadala poněkud nadpozemsky, světlé vlasy přísně stažené dozadu kopírovaly tvar její hlavy.

Něco se vtisklo Miriam do náruče. Sklopila oči. Pohled jí padl na malý bílý uzlíček. Třepotaly se kolem něj drobounké ruce. Pohlédly na ni doširoka rozevřené oči. Pusa jako z měkké gumy se otevřela a vřískla. Miriam se zmateně ohlédla po stojící ženě.

„Rozepněte si košili a natočte ho pusinkou k bradavce,“ radila jí.

„Cože?“ hlesla Miriam téměř šeptem.

„To je váš syn, paní Talanová,“ vysvětlovala sestra. „Má hlad. Je to přece už vaše druhé dítě. Však víte, co máte dělat.“

„Můj syn?“ Miriam zalapala po dechu a posunula ruku k břichu. Bylo splasklé. „Já ne... Nepamatuji si, že bych porodila,“ vydechla nevěřícně.

Ženě se mohutně zvedl bujný hrudník a zase klesl. „Byla jste na tom dost špatně, když vás sem manžel přivezl. Vaše auto narazilo do náklaďáku. Dostala jste ošklivou ránu do hlavy.“

„Opravdu?“ Nemohla si vzpomenout, že by byla v autě. „A co je s mým mužem?“

„Je v pořádku. Jen trochu otřesený, ale není zraněný.“

Novorozeně plakalo. Sešpulilo rtíky, chtělo sát. Miriam si ho prohlížela, ohromená jeho existencí.

„Vzpomínám si na každý detail narození své dcery. Jak jsem mohla porodit tohle dítě a nic si z toho nepamatovat?“

Ošetřovatelka se podívala k oknu. „Neměli jsme na výběr.“

„Jak to myslíte?“

Sestra si založila ruce, jako by jí byla zima, a zadívala se z okna. „Když jste se probrala z bezvědomí, házela jste sebou a křičela. Báli jsme se, že si vyškrábete oči nebo ohrozíte svoje dítě. Museli jsme vám zajistit ruce popruhy a obvázat oči.“

„To nemyslíte vážně,“ hlesla Miriam, zděšená představou, že by ji někdo spoutal. „Můj manžel vám důvěřoval. I já jsem věřila, že se tu o mě postaráte, ne že se mnou budete jednat jako s bláznem.“

„Bylo to pro vaši vlastní ochranu,“ pokračovala nedotčeně sestra. „Píchli jsme vám morfium a skopolamin, abychom otupili bolest a uvedli vás do polospánku.“

„Chcete říct, že jsem porod prospala?“

Sestra se otočila k Miriam a naklonila hlavu. „Pamatujete si ten včerejší sovětský převrat?“

Miriam se zarazila. „Cože?“

„Včera. Do Rigy přijeli Sověti.“

Miriam byla zmatená. Její nedůvěra se nyní měnila v obavy, jako by se přesouvala ze slunečního světla do stínu.

„To je jen amnézie.“ Sestra rozepnula Miriam noční košili a přiložila jí dítě k prsu. „U těhotenství, jako je to vaše, to není vůbec překvapivé.“

Dětské ručičky chytily Miriam za povislý prs. Chlapeček se ústy přisál k její bradavce.

Můj syn.

„Takového jako moje?“ Miriam ho podepřela rukama.

„Ano, u rizikového těhotenství za poněkud závažných okolností.“

Miriam se zachvěla sestřinými slovy i štípavou bolestí, jak jí synovy dásně sevřely jemnou kůži. Po chvilce se chlapeček pustil a zakvílel. Na tvářích mu naskočily zarudlé skvrny. Miriam s ním instinktivně pohupovala sem a tam.

„Hmm,“ řekla sestra. „Možná ještě nemáte mléko.“ Povzdechla si. „U porodů, jako byl ten váš, je běžné, že mléko přichází později než obvykle.“ Podívala se na Miriam. „Můžu zjistit, jestli je k dispozici kojná.“

„Ne!“ Hluboko v nitru jí něco rozkvétalo. Láska. Miriam se rozplakala. „Já jsem jeho matka. Budu ho živit sama.“

Sestra se narovnala. „Dobrá tedy.“ Udělala pár kroků ke dveřím. Tam se zastavila a ohlédla se přes rameno. „Zanedlouho přijde váš manžel.“

„Kdy?“

„Jsem si jistá, že se mu velmi uleví, když se dozví, že porod vašeho syna proběhl hladce a bez komplikací,“ pokračovala sestra s důrazem na poslední slova.

„Ale říkala jste...“

„Že jste porod prospala. Tak jsem to říkala,“ přerušila sestra Miriam tak naléhavým tónem, až to Miriam zarazilo. Otočila se na podpatku a zmizela ve dveřích.

Bylo to pro vaši vlastní ochranu.

Miriam pátrala po známkách nějakých případných zranění u svého dítěte, když prý tedy byl ten porod poměrně bouřlivý. Jeho pleť však měla zdravý růžový nádech; jedinou nedokonalostí, kterou Miriam našla, bylo drobné červené mateřské znaménko na pravém očním víčku. Přejela prstem po otazník připomínající křivce jeho malinkých oušek a vdechovala sladkou novorozeneckou vůni. Vůni věčnosti. Děti chrání jméno a tradice rodiny před upadnutím v zapomnění. Miriam měla jméno po otcově babičce, Ilana zase po Maxově matce a i tohle dítě pojmenují po některém zemřelém příbuzném.

Sledovala, jak se mu zvedá a klesá hrudníček, a vybavilo se jí, jak se jí představa porodu strašně nelíbila. Jak se netěšila na to, že se jí s druhým dítětem život znovu změní. A dál už nic, dokud se neprobudila v nemocnici. Připadala si, že si to dokonalé miminko, které jí teď spalo v náručí, ani nezaslouží. Políbila ho na ochmýřenou tvářičku a zachvátila ji panika, když si uvědomila jeho bezbrannost. Kdyby se něco stalo, když přicházel na svět… kdyby se něco přihodilo... Z úst jí unikl vzlyk.

Chlapeček se na ni najednou podíval, velké oči měl jasné a soucitné, jako by jí všechno odpouštěl. Srdce jí přetékalo něhou. Usoudila, že Maxovi opravdu nebude o svém zážitku z nemocnice ani vyprávět. Nechtěla, aby si ji představil svázanou, jako by byla nepříčetná. Nechtěla, aby se její syn jednou dozvěděl, za jaké situace přišel na svět. Teď začal být neklidný. Rozkňoural se hlady a sápal se po jejím svěšeném a prázdném prsu. Mléko se stále ještě neobjevilo. Přepadla ji obava, že by se jí nemuselo spustit vůbec. Připadala si jako matka zbytečná, neschopná nakrmit vlastní dítě. Pevně si ho přivinula k hrudi a levou rukou mu kolébala hlavičku. A nechala si zavolat kojnou.

Už tě nikdy nezklamu, slíbila synovi. Nikdy.

Max dorazil o hodinu později, v pomačkané košili, temně ryšavé vlasy jako vrabčí hnízdo a oči zarudlé. Miriam nasadila něco jako úsměv. Začala cítit natržení po porodu, stehy v místech, kudy se její syn dral na svět, a taky v hlavě jí neúprosně bušilo. Léky, které dostala, už musely přestat účinkovat, pomyslela si naštvaně a zároveň s úlevou.

Max si všiml boule na Miriamině hlavě a soucitně nakrčil obličej. „Jak se cítíš?“

„Jako kdybych ve stejný den měla autonehodu a porodila dítě,“ řekla suše.

„Měl jsem dávat větší pozor na cestu.“ Zhluboka se nadechl. „Když jen pomyslím, co se mohlo stát, kdyby řidič toho náklaďáku nezpomalil...“

„Nemysli na to,“ řekla Miriam ostře. „Co se stalo, stalo se. Jsem v pořádku a tvůj syn,“ – ukázala pohybem brady na vrnící dítě v náručí, – „je dokonalý.“

Jeho pohled padl na syna. „Sestra říká, že si potřebuješ odpočinout, ale na novorozenecký pokoj ho dát nechce.“

„Nehodlám ho spustit z očí ani na vteřinu,“ řekla Miriam důrazně.

„S Ilanou jsi to tak neprožívala.“

Střetla se pohledem s jeho červenýma očima a zoufale si přála, aby věděl, jak necitlivě tu s ní zacházeli, ale zároveň si uvědomovala, že by mu to jen zhoršilo pocit viny za tu nehodu.

Nechávej si svoje emoce pro sebe, říkala jí vždycky její matka. Nechceš přece, aby si lidé mysleli, že jsi bezmocná.

„Víš, tohle je moje druhé a taky poslední dítě,“ řekla na vysvětlenou. „Chci si vychutnat každý okamžik, který s ním strávím tady, než se vrátíme domů a nastane každodenní kolotoč.“

Přikývl. Naklonil se k miminku a dotkl se rty jeho čela. Chlapeček se zachvěl a otevřel oči, když mu Maxovy vousy přejely po kůži. Max ho zvedl Miriam z náruče, přitiskl si ho k sobě a obdivně si ho prohlížel. Miriam přemohl pohled na manžela s tolik vytouženým synem, stejně jako strašlivý pocit úzkosti z nečekané invaze Sovětů.

„Co se to děje s těmi Sověty?“ zeptala se.

„Budeme mu říkat Mojžíš, podle mého prastrýce?“ ignoroval Max její otázku.

„Řekni mi to. Potřebuji to vědět, i kdyby to byly špatné zprávy.“

Chlapeček začal kňourat a vrtěl se. Max ho houpal v náručí a říkal: „Pst, pst, všechno je v pořádku, ty náš malý Mojžíšku.“

„Přestaň, Maxi. Já jsem s tím jménem nesouhlasila a nehodlám na tohle téma diskutovat, dokud mi neřekneš, co tu dělají ti Sověti.“ v prsou ucítila nepříjemné napětí, jako by jí otékala. Moje mléko. Konečně.

Dítě otočilo hlavičku směrem k Miriam a upřeně se na ni zadívalo, vzápětí otevřelo pusu dokořán a rozplakalo se z plných plic. Max ho bleskově vrátil Miriam do nastavené náruče.

Zmocnil se jí uspokojivý pocit triumfu, když navedla synova ústa k bradavce a udělala to, co Max ani žádný jiný muž na světě nikdy nedokáže. A trhla sebou, když se jí ostré dásničky zaťaly do kůže.

Max se usadil do dřevěného křesílka vedle postele, vytáhl ze saka čerstvý výtisk Segodni a začal nahlas číst projev, který pronesl prezident Ulmanis předchozího večera, když Miriam rodila. „Sovětská vojska vstoupila do Lotyšska s vědomím a souhlasem vlády, která ze své strany pokračuje v přátelských vztazích mezi Lotyšskem a Sovětským svazem. Přeji si, aby se i obyvatelé naší země chovali k okupačním vojskům přátelsky… Zůstanu na svém místě, pokud vy zůstanete na svém.“ Max složil papír a zavrtěl hlavou. „Ulmanis. Zbabělec jeden. Měl by se stydět.“

Miriam vstřebávala zprávu o tom, že prezident nečinně přihlíží, jak Sověti vnikají do Lotyšska a dobývají ho, a přepadla ji beznaděj.

„Platí zákaz vycházení,“ pokračoval Max. „Mezi desátou večerní a čtvrtou ráno se nikdo nesmí zdržovat venku a na veřejnosti je zakázáno seskupování více než čtyř osob.“

Miriam na něj zděšeně hleděla. V novinách se nedávno dočetla, že sovětská vláda zabavuje majetek vlastním občanům. Že vzdělané a bohaté vrstvy, tedy buržoazie, budou bez prodlení deportovány na Sibiř. Sovětská nadvláda bude znamenat neustálý strach ze zatčení za každé nežádoucí slovo. I pro její děti to znamenalo děsivou budoucnost.

„Mojžíš je na tak malé dítě strašně nabubřelé jméno,“ řekla Miriam tiše.

Max vstal, sepjal ruce za zády a otočil se k oknu, kde záclonami prosvítalo ranní slunce. „Mohl by mít jméno Mojžíš v rodném listě, a my bychom mu mohli říkat třeba Monja.“ Otočil se a uhladil si vousy. „A až bude starší, může si nechat říkat Mojžíš, pokud bude sám chtít.“

Přikývla na ten kompromis a podívala se na syna. Na horním rtu měl kapku mléka a dlouhé řasy vlhké od pláče. Sledovala ho, jak spí, a bála se, že on ani Ilana nikdy nepochopí význam slova svoboda.

O týden později, když se Miriam a Monja vrátili domů, promluvil k Lotyšům z balkonu ruského velvyslanectví Andrej Vyšinskij, prokurátor, jenž v uplynulých letech organizoval sovětské Velké čistky, tedy popravy dobrého tři čtvrtě milionu lidí a přesun více než milionu dalších do táborů nucených prací. Nyní v lotyštině energicky prohlásil: „Ať žije svobodné Lotyšsko!“ A lidé jásali, jako by mu věřili.

Dva dny po Vyšinského projevu dorazily do Lotyšska tisíce Rusů, kteří okamžitě uspořádali protesty za odstranění Ulmanise z funkce prezidenta. Řada zločinců, kteří si odpykávali trest v lotyšských věznicích, byla propuštěna a dostali práci jako policisté. V červenci byly vyhlášeny volby do Saeimy, parlamentu, ale jediným povoleným seznamem byl ten sovětský, s předem schválenými kandidáty. Ti byli samozřejmě zvoleni a prvním bodem jejich programu bylo jednomyslné potvrzení Lotyšska jako sovětské socialistické republiky, aby obsazení země nekolidovalo s lotyšskou ústavou. Poté byl Ulmanis zatčen a deportován do Ruska a Segodňu převzal sovětský list Trudovaja gazeta.

Miriam byla stále více rozčarovaná z toho přívalu sovětské propagandy – z fotografií usměvavých továrních dělníků, z titulků, podle nichž Rudá armáda zbavila lotyšský lid břemene útlaku, a co bylo ještě znepokojivější, že Židé by měli být připraveni na nebezpečí antisemitsky laděných Lotyšů, kteří pod sovětským režimem již nechtějí tolerovat kapitalisty, sionisty ani věřící v Mojžíše jako proroka. Jako by to nestačilo, nově nastolená sovětská vláda nařídila, že Židům se nyní musí říkat ebrejs neboli rusky Hebrejci.

„Co je Sovětům do toho, jak se jmenujeme?“ postěžovala si Maxovi. „Lotyši nám vždycky říkali Zidové, Židé. To přece jsme.“

Max se poškrábal ve vousech. „Už nejsme v Lotyšsku. Jsme v Sovětském svazu, a pokud z nás Sovětský svaz chce udělat ruské Hebrejce, tak jimi jsme.“

„Ale proč? Co na tom záleží?“

Stiskl Miriam ruku. „Doufejme, že to není nic víc, než že se Sověti chlubí svou mocí.“

„Já nevím. Mám pocit, že jsme ztratili část toho, kým jsme. Připadá mi to jako urážka.“

Zamyšleně se na ni podíval. „Víš, v zájmu našich dětí se musíme soustředit na to, co nám zůstalo, ne na to, co jsme ztratili.“

Miriam toužila po dni, kdy zasáhne armáda jiné země a přemůže ty barbarské Sověty. Chtěla být optimistická, ale děsilo ji, jak naděje umí být vrtošivá. A už vůbec si nedovedla představit, že by se Lotyši, lidé, mezi nimiž žili po celé generace, mohli obrátit proti nim jako proti špionům, kteří zradili svou zemi.

••• 4 •••

Chicago, listopad 1975

Den po pohřbu probudil Sarah ostrý zvuk rozbitého tlumiče výfuku. Stejný zvuk, jaký vydávala ta stará kraksna jednoho dávného přítele, když kdysi přijížděl každou sobotu večer k jejich domu. Byl to tak podobný zvuk, že si na chvíli myslela, že je zase dospívající děvče ve svém starém pokojíčku s cukrkandlově růžovými stěnami – v barvě, kterou v deseti letech zbožňovala, ale ve čtrnácti jí už opovrhovala. Pak jí v hlavě naskočila vzpomínka na včerejší pohřeb a zmocnilo se jí zklamání, že to byl jen dojem, že ve skutečnosti už není na střední škole, kdy měla přinejlepším bouřlivý vztah s matkou. Bylo zvláštní, s jakou nostalgií nyní vzpomínala na dobu, kdy se nemohla dočkat, až se z toho všeho vymaní.

Šla se podívat z okna. Po jejich ulici se prohnal třešňově červený Mustang. To se tu zase předvádí nějaký puberťák. Bývala to ta nejzajímavější věc, která se kdy v jejich čtvrti mohla stát. Když Sarah vyrůstala, bývalo událostí, když nasněžilo. V létě zas hrávala na silnici kopanou s plechovkou, dokud se nerozsvítilo pouliční osvětlení, a svou první podprsenku si koupila během ponižující výpravy do Crawfordova obchoďáku; s rudnoucí matkou, která nikdy nevyslovila slovo „menstruace“ nahlas a používala raději méně konkrétní „měsíční období“. Tématu pohlavního styku se vyhýbala úplně.

Sarah se přiloudala do kuchyně. Její otec seděl u stolu, před sebou hrnek a talířek s toastem, zrzavé vlasy měl rozcuchané a tvář ospalou. Sarah napadlo, že stále neví, proč otec matce naplánoval pohřeb, když ta výslovně řekla, že si ho nepřeje. Chtěla se ho na to zeptat, ale Miriamina podivná slova a zpěv převrátily celý pohřeb vzhůru nohama. Lidé po obřadu mluvili jen o tom a zasypávali Sarah i jejího otce otázkami na babiččin původ. Než vyšel ze dveří poslední člověk, Sarah už měla po krk svých neměnných odpovědí: „Já nevím.“ A byla naštvaná na svou matku, že svůj osud jako by vymazala z mapy života, a tím pádem ona, Sarah, neví, odkud pochází a kdo byli její předkové.

Sarah nahlédla do skříňky s cereáliemi, kde bylo krabic Shreddies a Life na několik měsíců. Její matka sbírala cereálie tak, jako jiní lidé sbírají známky, kupovala jich tolik, kolik se jí vešlo do vozíku, když byly ve slevě nebo když měla kupon, a pak je ukládala do skříňky a dávala si přitom pozor, aby ty nejčerstvější byly vzadu, a tím pádem se ty nejstarší snědly dřív, než zatuchnou. Z pohledu na ty srovnané řady krabic se Sarah v hrdle vytvořil knedlík smutku. Zavřela skříňku, nalila si kávu a opřela se o linku.

„Proč jsi šel proti tomu, co chtěla máma, a uspořádal jsi jí pohřeb?“ zeptala se otce.

Třel si předloktí. „Ona se tak rozhodla dávno, hned poté, co ses nám narodila ty. Říkala, že těžká rozhodnutí se časem nestanou o nic lehčími a že je nejlepší postavit se jim čelem.“ Položil si ruce na stehna a napřímil se na židli. „Nelíbila se mi představa, že by neměla mít žádný pohřeb, ale tvojí mámě bylo tehdy teprve devatenáct a zrovna se jí narodilo dítě, a tak jsem si myslel, že budeme mít dost času se k tomu vrátit a změnit to.“

„Ale neudělali jste to.“

„Ne, to jsme neudělali.“ Odmlčel se. „A volalo tolik jejích kolegyň, sestřiček, že je jim to líto, a ptaly se na pohřeb. Chtěly jí vyjádřit úctu, a upřímně řečeno, já taky. A vzpomněl jsem si na něco, co mi řekl můj táta, když mi umřela maminka a já nechtěl jít na její pohřeb. Říkal, že pohřby jsou pro živé, ne pro mrtvé, a že budu navždycky litovat, když se s ní nerozloučím.“

„Takže jsi uspořádal ten pohřeb, aby ses cítil líp?“ Sarah se napila kávy a zašklebila se. Byla strašně hořká.

„Kávu vždycky vařila máma. Udělal jsem ji moc silnou?“

Sarah místo odpovědi kávu vylila do dřezu.

„Máš pravdu,“ pokračoval její otec. „Uspořádal jsem ten pohřeb pro sebe, pro máminy kolegy a známé, pro všechny ostatní, kdo přišli.“ Zlomil toast napůl a pak ho položil zpátky na talíř. „Připadalo mi to jako správná věc, ale teď už si tím nejsem tak jistý. Nikdy by mě ani nenapadlo, že by se tam mohla objevit Miriam a ztropit scénu.“ Plácl se dlaní do čela. „To byl ale zmatek.“

„Já babičce zavolám, možná za ní zajedu na návštěvu,“ řekla Sarah.

Její otec vstal, břicho mu viselo přes pas kalhot.

„No nevím, jestli je to dobrý nápad.“

„Proč ne?“

Podíval se na ni. „Nevidělas, jak se chovala na pohřbu?“

„Ale aspoň přišla. Záleželo jí na mámě.“

„Možná. Já nevím,“ řekl přidušeně. „Vím jen, že se ty dvě hádaly, kdykoli byly spolu.“ Odmlčel se. „Tvoje máma se vždycky ukazovala v nejhorším světle, když byla pohromadě s Miriam.“

Sarah zavrtěla hlavou. Tohle nechtěla slyšet. Měla pocit, že je zahnaná do kouta. „No, to, že se spolu ony dvě hádaly, ještě neznamená, že já s Miriam taky nebudu vycházet,“ namítla.

„To je pravda. Jen si myslím, že je dobré držet si ji od těla. A nic moc od ní nečekat.“

Sarah si vzpomněla, jak se cítila dobře, když se na pohřbu ocitla Miriam nablízku – jako by v ní stále byla část její matky. Byla si jistá, že mezi nimi existuje nějaké spojení a že Miriam chtěla poznat svou jedinou vnučku. Sarah už ztratila šanci napravit vztah s matkou; tím spíš se teď nehodlala vzdát příležitosti poznat svou babičku.

Její otec vylil celou konvici kávy do dřezu. „Zajedu nám pro něco do Dunkin’ Donuts. Co si dáš k tomu kafi?“

Sarah znovu otevřela skříňku s cereáliemi, zasténala a zabouchla dvířka.

„Co třeba takovou tu pocukrovanou koblihu plněnou marmeládou?“ zeptal se.

Sarah se při pomyšlení na moučkový cukr sbíhaly sliny v ústech. Sladkosti vždycky dokázaly zaplnit prázdné místo v jejím srdci, i když jen na chvilku. „Dobře.“

Sebral z linky klíčky od auta. „Za půl hodinky jsem zpátky. Taky zajedu do obchodu s barvami. Příští dva týdny mám volno a nemůžu celou dobu jen tak sedět a nic nedělat. Tvoje máma chtěla, abych tu vymaloval, aby se dům novými barvami trochu osvěžil, ale já to pořád odkládal, protože jsem byl unavený. Teď...,“ mávl rukou po kuchyni. „Každá místnost mi ji připomíná a taky mi vrací to moje ubohé odmítání udělat, o co mě žádala.“

„Máma by nechtěla, aby ses cítil provinile, žes nevymaloval, tati.“

„Já vím, ale já ano. Co bych jen dal za to, kdybych se mohl vrátit v čase a vymalovat, jen aby byla spokojená.“

Její otec vyšel ze dveří a Sarah osaměla se znepokojivým vědomím, že neví, kolik času má před sebou Miriam, otec, a dokonce ani ona sama. Matčina předčasná smrt jí otevřela oči a ukázala jí znepokojivou nejasnost budoucnosti, drsné poznání, že život je křehký, i když se lidé zdají být nezlomní.

Po sprše a sladkých koblihách k snídani vytočila Sarah babiččino číslo, které bylo v matčině notýsku s adresami přeškrtnuté červenou čarou stejně jako Miriamino jméno. Telefon zazvonil pětkrát, než se ozvalo cvaknutí a hrdelní hlas: „Haló?“

„Babičko?“

Dlouhá odmlka.

„Kdo je?“

Kolik lidí říká Miriam babičko? „To jsem já. Sarah.“

„Sarah? Kolik je hodin?“

„Půl jedenácté. Promiň, nechtěla jsem tě vzbudit.“

„Já jsem nespala.“

„Aha.“ Ale spala.

Ticho.

„Nečekala jsem, že se mi po matčině pohřbu ozveš.“

Sarah si omotávala telefonní kabel kolem prstu a pečlivě zvažovala svá slova, aby Miriam nepopudila. „Vlastně právě proto volám. Chtěla jsem se tě zeptat na pár věcí ohledně mojí mámy.“

„Na jakých pár věcí?“

Sarah to zkusila posunout dál. „Co kdybych přišla na návštěvu? Bylo by to mnohem příjemnější popovídat si osobně.“

Ticho.

„Jsi tam, babi?“

„Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

„Proč ne?“

„Protože nestojím o žádné přepadení.“

„Přepadení? To vůbec nemám v úmyslu. Na pohřbu, když ses modlila nad rakví, mě napadlo, že toho o mámě nevím tolik, kolik bych měla.“

„A nač by ti bylo začít se v tom rýpat? Nechej to radši plavat. Kdyby tvá matka chtěla, abys to věděla, řekla by ti to.“

„Opravdu věřím, že by mi máma nakonec řekla víc, ale neměla k tomu příležitost. A ty jsi jediný člověk, který mi může dát odpovědi, které potřebuju. Můžu se dneska stavit?“

„Dnes se mi to nehodí.“

„A co zítra? Tenhle týden mám volno, bydlím u táty, takže mám k dispozici i auto.“

„Zítřek bude ještě horší.“

„Mohla bych přivézt večeři. Slibuju, že se nezdržím příliš dlouho. Můžeme se najíst a pak půjdu.“

„Nemáš ani ponětí, co můžu v mém stavu jíst a co ne.“

„V jakém stavu?“

„Musím končit.“ Miriam zavěsila.

Pípání telefonu Sarah rozhodilo. Položila sluchátko, zmatená babiččinými odpověďmi. V hloubi duše očekávala, že Miriam odloží stranou neshody s matkou a přivítá své jediné vnouče s otevřenou náručí. Ale Miriam se po telefonu vyjadřovala vyhýbavě a nepřístupně, přesně jako její matka, když ji Sarah popichovala, aby jí něco prozradila. Jako by měla co skrývat. Nejvíc jí vadilo, že tohle tajnůstkaření, ať už šlo o cokoliv, Miriam stavěla nad svůj zájem vnučku poznat.

„Tak jí dej misku cereálií, Ilano,“ navrhoval otec, aby udržel klid.

A nechat ji, aby si myslela, že tu velí, že si může dělat, co chce, jako by jí moje jídlo nebylo dost dobré? To v žádném případě.