Petr Eidler 

Smrt mecenáše 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Petr Eidler, 2025 

Obálka © Ivana Vaszily, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2359-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2360-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Za inspiraci a podporu při psaní děkuji opětovně Jakubu Královi, MUDr. Ludmile Hornofové a své ženě Mirce. 

Všechny postavy a děj knihy jsou fiktivní, jakákoliv podobnost je čistě náhodná.

I 

Na večer strávený se Soňou jsem už byl přímo nadržený. Od pátku do sobotního večera, kdy probíhala v jejím wellness centru Chez nous, mes dames akce pražské židovské obce nazvaná společný šábes a já se jí ze zvědavosti zúčastnil, jsme byli pohromadě sotva pár minut. Mezi tolika lidmi a za chaosu, který v areálu panoval, jsme na nějaké chvilky v soukromí neměli příležitost.

Zatímco Soňa Blažíčková se svojí společnicí Andreou Smrčkovou dbala na zdárný průběh dvoudenního nabitého programu, já jsem se zúčastnil rituálního pátečního vítání šábesu počínajícího západem slunce, poslechl jsem si recitaci Kabalat šabat1, byl jsem přítomen kiduši2 nad vínem a slavnostní večeři. Sobotu jsem strávil na dvou přednáškách. A hlavně jsem pohovořil s některými dávnými známými, rebecin Juditou Bergerovou, panem Silbersteinem, prohodil pár slov s předsedou obce Karlem Ptáčkem a jeho manželkou Evou, jež po konverzi k judaismu přijala jméno Chava. S oběma rabíny, tedy pražským rabínem Danielem Breindelem a vrchním zemským rabínem Josefem Bergerem, jsme si vyměnili několik zdvořilostních frází. Byl jsem potěšený, že si mě stále pamatují, i když jsme se vždy setkávali při ne zrovna příjemné příležitosti, totiž když se při židovské komunitě řešil zločin. Samozřejmě jsem netušil, že ani tentokrát tomu nebude jinak.

V sobotu pozdě večer jsem se vrátil do svého vršovického útočiště.

Jak pro Soňu, tak pro Andreu šlo o namáhavé dny. Někteří klienti měli nezvyklé požadavky, vymýšleli si to či ono, děti byly nevychované a řádily po chodbách a tělocvičnách jako smyslů zbavené, aniž příliš tolerantní rodiče zasáhli. Nakonec se ale v neděli účastníci vrátili do svých domovů a ve wellnessu mohly nastoupit uklízečky, aby konečně zahájily tolik potřebný generální úklid.

A Soňa přijala mé pozvání a ze svého podniku zajela rovnou do mého malého dvoupokojového bytu. V duchu jsem ji podezříval, že důvodem nebyla ani tak touha být se mnou, jako fakt, že v jejím podnájmu právě probíhala rekonstrukce koupelny. Malíř ještě neskončil, takže pobývat tam nebylo právě komfortní. Zvlášť pro ni, jež byla z bývalého manželství zvyklá na vysoký standard.

„Jsem po tom víkendu utahaná jako kotě, ale ta židovská partička byla aspoň zábavná,“ prohlásila a rozkošnicky se protáhla. Vypadala báječně. Nekorektně bych mohl poznamenat, že kdyby tomu tak nebylo, její život by se odvíjel jinak. Nikdo přece nemůže pochybovat o tom, že náš exteriér ovlivňuje naši životní cestu. Možná to není spravedlivé, ale víc se s tím dělat nedá.

Soňa patřila k těm šťastlivcům, kterým přibývající roky neubírají na půvabu. Bylo jí něco přes třicet, figuru měla senzační, však ji taky trápila pravidelným cvičením a občasnými dietami, i když to podle mě neměla zapotřebí. Zdobil ji hezký úsměv, a když se smála, udělaly se jí kolem očí rošťácké vrásky. „Dokonce i s těma ortodoxníma vousáčema jsem se pobavila. Jednou jsem měla docela chuť jednoho zatahat za ty cancourky.“

„Cicity,“ poučil jsem ji. „Tyhle třásně mají připomínat boží přikázání. Ale asi by se mu nelíbilo, kdybys na ně sahala. A za pejzy bych ho taky raději netahal.“

Nahodila rádoby svůdný pohled a vložila ukazováček do vyšpulených rtů.

„Myslíš? Jsou to přece taky chlapi.“

„Jenže cudní, ty ostudo.“ Rozesmála se a pohrozila mi.

„Nejsem žádná ostuda! Podle mě se tak jen někteří tváří. Přijde mi to děsně sexy, rozhodně víc než tokající macho, co mě svléká pohledem,“ dodala.

Pohodlně jsme se uvelebili na pohovce a na stolku se z šálků linula vůně kávy. Doufal jsem, že u mě zůstane do rána. Bylo fajn, že jsme si vzájemně nemuseli předstírat lásku. Zatímco já už byl v představách toho, co nás brzo čeká, Soňa se vrátila k proběhlému víkendu.

„Čurbes teda po sobě nechali, jen co je pravda.“

„Pochop, o šábesu se nesmí uklízet, zapalovat oheň, platit, dokonce ani trhat toaletní papír, či dokonce vraždit,“ snažil jsem se jí s úsměvem vysvětlit.

„Ale dělat svinčík můžou, viď?“

„Svině není zrovna košer živočich,“ zažertoval jsem.

„Nepořádný byly hlavně děti, aspoň co jsem viděl po havdale3.“

„Raději mlč, škoda, že tam na ně nevlítl Herodes, to by koukaly…“

Vzal jsem ji za ruku.

„Kdy jsi tu u mě vůbec byla naposledy?“

Pokrčila rameny. Má se snad podívat do diáře? To byl její humor, návštěvy u mě si určitě nezapisovala.

„Bude to aspoň měsíc,“ řekl jsem, ale nemělo to znít vyčítavě.

„Už ti něco chybí?“ dloubla do mě loktem.

Když už jsme měli kávu vypitou a změnili téma, ozval se Sonin mobil. Podívala se na displej.

„To je Olena Kravčuková, naše uklízečka. Co může teď ještě proboha chtít?“

„Jen to vezmi, nebo to bude zkoušet donekonečna,“ pobídl jsem ji, když jsem viděl její neochotu přijmout hovor.

Chvíli jsem slyšel Olenin vzrušený hlas, znělo to jako krov maju vsjudy, šo ja povina robity.4 To s kroví opakovala několikrát za sebou.

„Uklidni se, Oleno,“ řekla Soňa klidně. „Je to kečup, žádná krev. Kde by se tam vzala?“

„Kečup v poverchach i na koridorach?“

„Jen to všechno ukliďte, vytřete podlahy a nevyšilujte.“

Pak ještě něco říkala, poslouchala odpovědi a kroutila hlavou.

Nechápal jsem, co se děje.

„Ty umíš ukrajinsky?“

„Těch pár slov jsem se už stačila naučit. Olena mluví česky obstojně, ale ráda se pocvičím a ona má z toho radost.“

Andrea se Soňou zaměstnávaly v Chez nous, mes dames tři ukrajinské uklízečky. Byly to utečenkyně z kyjevské a chersonské oblasti, které si sbalily a zmizely hned v prvních měsících války. Znal jsem je letmo od vidění, Olenu dokonce podle křestního jména. Tahle plavovláska byla totiž hezká jako pouťový obrázek.

„Povídala něco o krovi, to bude krev, ne?“ nadhodil jsem, protože Soňa evidentně považovala záležitost ohledně Olenina telefonátu za vyřízenou.

„Jo, o krvi v šatnách a na chodbách. Hysterčila, že je krev úplně všude,“ ušklíbla se. „Plaší se úplně zbytečně, je to kečup.“

Zakroutil jsem hlavou. Kde by se vzal v šatnách a na chodbách kečup? Pak jsem si vzpomněl, že po sobě děti skutečně něčím stříkaly.

„No jo, to jsi tam asi v tu pravou chvíli nebyl.“ Pokrčil jsem rameny.

„Měli tam přece vlastní catering. Samozřejmě košer. Ten jejich dodavatel…“

„Rambo,“ doplnil jsem a na tváři se mi mihl letmý úsměv.

„Jo, Rambo, dělal na plynovým grilu košer hamburgery. Co kroutíš hlavou, lidi hamburgery milujou. Jak vidět, i Židi. A k tomu tam nechal velkou krabici s kečupem v malejch baleních po devíti gramech. Předpokládám, že to dostal nebo vydyndal gratis od firmy Heinz jako propagaci. No a děti přišly na to, že když do toho balení udělají malou dírku, můžou tím po sobě stříkat jako vodní pistolkou. Stupidnější zábavu si samozřejmě nemohly vymyslet. Rodičům vůbec nepřišlo divný, že jejich potomstvo po sobě zanechává takovou paseku. U nich doma to nebylo, tak co, dětem se má dát volnost.“

„Neměla bys tak o dětech mluvit,“ napomenul jsem ji napůl vážně.

„Hele,“ ohradila se. „Já vím, myslíš si, že jako bezdětná ženská na ně koukám jinýma očima, ale všechno má svý meze. No, když jsem viděla, že s tím stejně nic nesvedu, tak jsem se tvářila, že je všechno OK. To jsem ovšem netušila, že děti neřádily jen v jídelně, kde je aspoň dlažba, ale i v šatně a na chodbách s kobercem, nejspíš i v suterénu mezi auty… Uklízečky budou mít co dělat celou noc. A já to obci připočtu k ceně.“

„Kečup není krev, copak jsou slepý?“ namítl jsem.

„Nehraj si hned na detektiva,“ zpražila mě. „Po tom, co ty chuděry holky za války zažily, vidí krev prostě všude.“

„Jo, budou za tím nervy,“ připustil jsem. „Copak tam nezůstal nikdo z vašich chlapů, aby se na to podíval? Není tam údržbář nebo správce? A co ty vaše dvě kerberosky?“

„Holky z ochranky tam přece nebyly a kamery jsou doteď vypnutý. Co se divíš, tak si to přáli! A správce je pryč a Sváčka nemohly holky najít… Pusť to z hlavy.“

Přikývl jsem a pak se rozesmál.

„Masakr na židovský oslavě šábesu, ve wellnessu u Prahy tekla krev úplně všude. To by byly titulky v novinách!“

„To neříkej ani ze srandy,“ napomenula mě. „Už jsem si v životě protrpěla svý, ostatně to víš stejně dobře jako já. Kdyby se mi po zpackaným vztahu podělalo i tohle, jsem zralá na mašli.“

*** 

Soňa měla tu smůlu, že se jí manželství nevydařilo. Nikdy jsem nevyzvídal, jestli svého bývalého muže milovala, jestli se vdávala z lásky, nebo z rozumu. Nejspíš ale v době, kdy se brali, byl ještě Pavel Blažíček studentem právnické fakulty, maximálně teprve začínal s advokátní praxí. Sice měl velké ambice, ale ještě si příliš vysoko vyskakovat nemohl. To se změnilo s jeho rostoucí prestiží a úspěchem právnické kanceláře. Kdyby se její ex nezačal chovat jako žárlivý tyran a sexuální predátor, neměla by nejspíš důvod na manželství cokoliv měnit a ani by ji nenapadlo si pořizovat milence, zvlášť typu Vratislava Pochny, nota bene manžela její kamarádky Andrey. S ním se navíc, jak se tenkrát trefně vyjádřil můj příležitostný parťák pan Lála, dostala z deště pod okap.

Se Soňou to dopadlo nakonec tak, že odešla od manžela, amanta Pochnu pustila k vodě, a dokonce se na přechodnou dobu nastěhovala ke mně, bezvýznamnému soukromému očku, které se však zásadně podílelo na náhlé změně jejího života.

Teď už bydlela rok v nedalekém strašnickém privátu. Nevím, proč nežila ve wellnessu, kde bylo místa habaděj. Asi chtěla zůstat v Praze a představa, že tráví celé dny na pracovišti, rovněž nebyla lákavá. S Andreou, jež se v onen čas dramatických změn rozvedla s jejím milencem Pochnou a vrátila se ke jménu za svobodna Smrčková, se pustila do podnikání. Andrea jí kupodivu neměla za zlé, že měla poměr s jejím mužem, asi také měla ve své minulosti podobné hříšky. Úspěšně spolu provozovaly Chez nous, mes dames a Soňa se mnou zůstala v přátelském vztahu. Troufal bych si tvrdit, že nového milence si nenašla, a své tělesné potřeby uspokojovala tu a tam i se mnou. Nežárlil bych, kdyby někoho měla. Realisticky jsem si uvědomoval, že žena Sonina typu by se mnou nikdy natrvalo nezůstala. I když se tvrdí, že přátelství mezi mužem a ženou není možné, my jsme byli výjimkou.

Frekvence našich styků nebyla sice taková, jak bych si představoval, ale lepší něco než nic. Navíc nám to v posteli klapalo, protože nešlo o manželskou rutinu.

V devět večer, když jsem se chystal otevřít šampaňské jako entrée k perlivé noci, zavolala Olena Kravčuková znova. Soňa se naštvaně podívala na displej telefonu.

„To už děvče přehání. Řekla jsem jí jasně, že to má uklidit a nepanikařit.“

Vyzvánění utichlo.

„Asi mi chtěla nahlásit, že je všechno uklizený. Taky s tím může touhle dobou otravovat Andreu. Nechápu, že zrovna mě a Sváčka si ta holka oblíbila.“

„Já to chápu. Kdo je ten Sváček?“

„Jeden náš zaměstnanec, budeš ho znát od vidění. Olena snad u něj bydlí v Kuří, pokud to není drb.“ Za dvě minuty se mobil ozval znova.

„Privit,“ pozdravila ji Soňa tónem, který měl jasně signalizovat, co si myslí. Byl jsem od ní natolik daleko, že jsem neslyšel, co Olena říká, ale najednou Soňa ztuhla.

„Točno?“

Přikývla a ještě víc se zamračila.

„Zavolej policii, Oleno,“ řekla důrazně do mobilu. Olena ještě něco povídala. „Tak dobře, ozvu se jim sama. Přijedu, jak to jen bude možný,“ slíbila a zavěsila.

Poznal jsem na Soně, že je vytočená na maximální míru. Začala nervózně přecházet po pokoji a bouchat dlaní do zdi.

„V jednom kamrlíku u garáže našly holky mrtvolu.“ Podívala se nejistě na mě. „Myslíš, že je to možný? Nejdřív všude vidí krev, teď už nacházejí mrtvoly. Co když se zbláznila?“

Pokrčil jsem rameny a odložil neotevřené šampaňské na kuchyňskou linku.

„Nebo nezbláznila.“

„Sakra, co mám dělat?“

„Neřekla jsi jí, že zavoláš policii a přijedeš?“

„Že by se mi zrovna teď chtělo tam jezdit… Jestli Kravčuková trpí fantasmagoriema, tak se znemožním.“ Ztišila hlas. „A policajti se začnou hrabat holkám v papírech, což je nepříjemný jak pro mě, tak především pro ně.“

„Zaměstnáváš je přece legálně, ne?“

„Jistě… Akorát pochybuju, že Halina má povolení k pobytu. Tu si k nám nedávno dotáhla Kvitoslava, aby byly tři. Hele, ty seš přece od fochu. Řekni něco, sakra!“

„Nikdo nám nemůže nic vyčíst, když tam hned zajedeme a zjistíme na místě, co se stalo. Poznaly, kdo je ten mrtvej?“

„Ne, že prej uviděly část ruky a utekly.“ Povzdechl jsem si.

„Nemusí to být tak horký, jak to vypadá.“

„Hlavně aby to nebylo studený,“ odsekla nakvašeně.

„Jestli se ti nechce, pojedu sama.“

Popadl jsem pro každý případ svůj detektivní kufřík první pomoci, jak jsem mu říkal. Když jsme po chvíli vycházeli na dvůr, kde parkovala svého bavoráka, prohlásila, že jestli tam opravdu najdeme nějakou mrtvolu, tak jí to Andrejka neodpustí. Hned v první vteřině mi nedošlo, jak to myslí.

„Co ty s tím máš společnýho?“

„Tahle akce se přece konala z mojí iniciativy. Přesněji řečeno tvojí a tvých milovaných kumpánů z Pátý čtvrti. Jestli došlo v Chez nous, mes dames k vraždě, přijdeme kvůli nám dvěma o všechny klientky. Kdo by chtěl navštěvovat wellness, kde se mordujou klienti a krev teče proudem.“

„Neviděl bych to tak tragicky.“ Odfrkla si.

„Ty jistě ne, netýká se tě to. Andrea mě zabije.“

Poznamenal jsem, že teprve pak by do jejich nóbl wellnessu nepáchl ani poslední zoufalec.

Potom už jsme celou cestu mlčeli. Sonino BMW mělo automatiku a oproti mojí stařičké toyotě bylo maximálně pohodlné a tiché. Soňa byla navíc dobrá řidička, že jsem měl co dělat, abych neusnul. Takhle podivně někdy moje tělo reagovalo na krizové situace. Bylo mi jasné, že vidina erotického večera a noci je totálně v háji.

II 

Wellness centrum Chez nous, mes dames nechaly Soňa Blažíčková s Andreou Smrčkovou zrekonstruovat a dobudovat pár kilometrů za Prahou poblíž satelitního městečka Újezd u Průhonic. Objekt s pozemky získaly hluboko pod cenou od předchozího majitele, jenž se ocitl na pokraji bankrotu a podnik potřeboval rychle prodat.

Překvapilo mě, že ty dvě dřívější sokyně v lásce spolu začaly před dvěma roky skutečně podnikat. Andrea, nyní po rozvodu opět Smrčková, což bylo díky jejímu otci, multimilionáři Pavlu Smrčkovi, pro byznys dobré jméno, investovala do podniku po zesnulém rodiči zděděné peníze. Neodvažoval jsem se ptát, o kolik desítek milionů šlo. Andrea si mohla takový výdaj dovolit.

Soňa zase do podniku vložila své organizační schopnosti. I ona už byla rozvedená s JUDr. Blažíčkem, který ji při soudním řízení tak oškubal, že odcházela ze soudní síně prakticky nemajetná. Podnikatelský záměr těm dvěma k mému údivu vyšel. Soňa s Andreou o úspěchu nikdy nepochybovaly. Kromě svých zkažených manželství nepoznaly v životě skutečný nezdar. Ani netušily, jak může být podnikání zrádné. Jenže když se roztočilo tolik prachů a stály za nimi dvě neobyčejné ambiciózní ženy, prostě to šlapalo na plné obrátky.

Chez nous, mes dames čili Mezi námi dámami, jak francouzský název naznačoval, bylo zařízení určené výhradně ženám. To ho odlišovalo od všech ostatních, byť sebeluxusnějších wellnessů. Byl to dobrý nápad. Andrea Smrčková se znala s manželkami a milenkami miliardářů, ženami ředitelů bank, mezinárodních korporací, zbohatlíků i ministrů, velvyslanců a podobně, rozuměla potřebám bohatých, snobů i těch nouveaux riches. V Chez nous, mes dames jim spolu se Soňou dokázala splnit veškerá myslitelná přání. V areálu se nabízela možnost cvičení pod dohledem zkušených fitness trenérek, byl zde krytý bazén, sauny, tenisové a squashové kurty, menší restaurace a vinárna, kde obsluhovaly rovněž ženy, kosmetický salón a dvě desítky hotelových apartmánů, pokud se dámy rozhodly přenocovat. Objekt obklopoval park se vzrostlými stromy, které bránily zvědavcům zvenčí pozorovat, co se děje za plotem, a zároveň ho oddělovaly od další újezdské zástavby. Zpočátku zde zajišťovala čtyřiadvacetihodinový dozor bezpečnostní agentura, s níž však nepanovala spokojenost. Ať oprávněně, nebo neoprávněně si klientky stěžovaly, že se jim z šatny ztratily nějaké drobnosti, relevantnější však byly obavy, že sekuriťáci mohou být indiskrétní a vynášet choulostivé informace o některých návštěvnicích, větších nebo menších celebritách, jež byly v hledáčku bulváru. Andrea proto rozhodla, že i ochrana bude svěřena do ženských rukou, důsledkem čehož ale v areálu dohlížely jen dvě vyškolené ženy, protože víc se jich s patřičnou kvalifikací nepodařilo sehnat.

Jedinými stálými mužskými zaměstnanci byli padesátiletý správce objektu Miloš Hadrabka, jehož orientace vylučovala, že by se choval vůči ženám vtíravě, a o něco mladší kuchař Láďa, jehož příjmení jsem se nikdy nedozvěděl. Byl správcovým registrovaným partnerem. Dále sem docházel postarší nemluvný a věčně do sebe ponořený údržbář Alois Sváček. Externě poskytoval klientkám taxislužby třicátník s nagelovanými vlasy Slávek Horník. Pokud potřebovaly přivézt nebo odvézt v pokročilejších nočních hodinách z Újezdu, byl vždy po ruce. Bydlel v nedalekých Průhonicích a díky wellnessu měl obstojný příjem, protože zákaznice bývaly štědré. Pokud jsem věděl, taxikář do zařízení nikdy nechodil, čekával na venkovním parkovišti nebo zajížděl dovnitř do krytého stání.

Podle Soni byli její zaměstnanci natolik dobře placeni, že se dalo na jejich loajalitu spolehnout. Já bych si o těchto dvou tvrzeních dovolil pochybovat. Většina lidí není z principu se svým finančním ohodnocením nikdy spokojena, takže hovořit o nějaké oddanosti bývá naivní. Do podnikání wellnessu mi ale nic nebylo, zvlášť když vše fungovalo a generovalo ne zrovna ohromující, přesto obstojný zisk. Perspektiva dalšího růstu byla nasnadě. Soňa se také nestarala, jak si vede má one man show čili moje detektivní agentura. I kdyby se zeptala, nestěžoval bych si. Chlap nikdy nefňuká.

Občasného privilegia vstupu do Chez nous, mes dames se dostalo i mně. Zatímco Soňa trávila v podniku prakticky celé dny, občas tam i přenocovala, já v komplexu pobýval výjimečně. Dveře wellnessu jsem však měl otevřené, kdykoli jsem projevil zájem. Bylo fajn si občas zdarma zaplavat v bazénu nebo využít všech sofistikovaných cvičebních zařízení pro udržení kondice. Už jsem znal většinu pravidelných klientek. Domnívaly se, že nějak patřím k Soně, a nepovažovaly mě za vetřelce, který pronikl coby násilník nebo voyer do jejich světa, aby jim uzmul něco ze střežených tajemství. Spíš na mě ve stylu harémových odalisek hleděly jako na neškodného eunucha, který jim nestál za pozornost. Nikdy jsem si vůči žádné z nich nic nedovolil, neokukoval je, nedával se s nimi do řeči, takže vlastně měly pravdu.

Politika, majetek a choulostivá témata jako jména milenců a podobně byly při konverzacích v Chez nous, mes dames nepsaným tabu. Zákaznice si platily značný roční členský příspěvek, takže se Soňa s Andreou nemusely obávat sezónních výkyvů. Výše příspěvku navíc odfiltrovala zájemkyně z nižších sociálních vrstev. Exkluzivita či přímo elitářství podniku byla snad pro mě jediná diskutabilní věc, ale jak vidět, právě díky ní wellness tak dobře prosperoval.

Cestou do Újezdu jsem uvažoval, zda akce společného šábesu, při níž podle jedné z uklízeček došlo ke zločinu, byla akcí exkluzivní, nebo elitářskou, každopádně společnost byla uzavřená a složená, jak jsem se domníval, výlučně z členů židovské komunity. Pokud tam Olena Kravčuková skutečně narazila na něčí nehybnou ruku, mohl jsem předpokládat, že to je někdo od nich.

III 

Do Újezdu u Průhonic jsme dojeli za pětadvacet minut, noční průjezd Prahou byl hladký. V objektech areálu Chez nous, mes dames se svítilo, jako kdyby tam měli pořádně rušno. Nikoho však vidět nebylo. Soňa se chystala zajet do podzemního parkoviště, ale doporučil jsem jí, že bude lepší s ohledem na případné stopy po spáchaném zločinu nechat auto venku, kde bylo rovněž několik míst k parkování.

„To je snad poprvý, co se mi nechce dovnitř,“ řekla nejistým hlasem.

„Ničeho se neboj,“ uklidňoval jsem ji.

„Tobě se to říká, nijak se tě to osobně netýká,“ ušklíbla se.

Vešli jsme okázalým vchodem do recepce. Všechny tři uklízečky tam na nás čekaly v hloučku, jako kdyby si tělesnou blízkostí dodávaly odvahy. Očividně se jim s příchodem jejich šéfové ulevilo a začaly hned vzrušeně gestikulovat. Popelník přetékající nedopalky svědčil o tom, jak strávily čas do našeho příjezdu. Za normálních okolností by Soňa udělala scénu, v objektu se nesmělo kouřit, ale teď na to ani nepomyslela. Bez svolení si dokonce vyklepla z jejich krabičky cigaretu a zapálila.

„Chodímo? Tak co jste našly?“

Všichni jsme mlčky následovali ztepilou Olenu Kravčukovou. Tahle mladá Ukrajinka byla vysoká aspoň sto osmdesát centimetrů, pyšnila se neskutečně dlouhýma štíhlýma nohama a blond vlasy jí sahaly až na pevný zadek.

Sešli jsme se Soňou za nimi po schodišti do suterénního parkoviště. Stála tam jen dvě auta. Věděl jsem, že stará fordka s ukrajinskou poznávací značkou patří Kvitoslavě Bežko, jedné z uklízeček. Podařil se jí husarský kousek, když s touto herkou před necelými dvěma roky dojela z Kyjeva až do Prahy, aby zachránila před válkou sebe, své dvě už dospělé děti a jedno vnouče. Druhým vozem byl čtyřlitrový kabriolet Mercedes-Benz třídy S. Měl pražskou espézetku. Všiml jsem si, že je všude podezřele čisto, podlaha se na některých místech ještě leskla.

„Uklízely jste tu?“ zeptal jsem se. Ukrajinky přikývly.

„Taky tu byla ta údajná krev?“

„Da,“ řekla Olena. Dodala, že stačily vytřít mopem celé přízemí, patro a zřejmě i celý prostor garáží, než je nález natolik vyděsil, že všeho nechaly a utekly nahoru. Dovedla nás k jedněm ze čtverých dveří, za nimiž se nacházely malé technické prostory. Troje byly označené cedulkou SKLAD, čtvrté PRÁDELNA. Místnost, kterou měla Olena na mysli, sloužila jako menší skladiště osušek, hadrů na podlahu a dezinfekčních prostředků.

„Tam,“ krásná blondýnka ukázala na dveře. Žádná z uklízeček se neměla k tomu je otevřít, tak jsem se toho musel chopit sám. Navlékl jsem si jednorázové chirurgické rukavice, které tvoří součást vybavení mého profesního kufříku, a opatrně jsem vzal za konec kliky, abych nesetřel případné otisky. Vnitřek teď osvětlovala jediná, ale velice silná žárovka.

„Už víte, kdo to je?“ zeptala se Soňa tiše, když nahlédla dovnitř.

Ukrajinka pokrčila rameny a cosi neslyšně zašeptala.

„Zůstanete venku,“ přikázal jsem zbytečně kategoricky, protože žádnou z žen ani nenapadlo, aby se hrnula dovnitř. Stály v těsném hloučku a bedlivě sledovaly každý můj pohyb.

Technická místnost měla asi pět metrů čtverečných, podél stěn stály police s chemikáliemi a na horních řadách ležely osušky a ručníky. V rohu proti dveřím byla nesourodá hromada kartonových krabic, balíků toaletních papírů, hadrů, na tom ležel kovový regál, na němž zřejmě tyto věci původně stály. Na zemi v rohu jsem zaregistroval sloupek laciných brožovaných románků s křiklavě barevnými obálkami.

Zpod krabic vyčnívala lidská dlaň. Kdybych nevěděl, co hledám, jen tak bych si jí v prvním okamžiku nevšiml.

„Která z vás tu uklízela?“ zeptal jsem se. „S ničím jste nehýbaly?“

„Ne,“ ujistila mě kvapně Kvitoslava. Byla z těch tří Ukrajinek nejstarší, tipoval bych jí pětapadesát. Měla úplně načerno nabarvené vlasy a kyprou podsaditou postavu.

„Jen jsem vytírala tu podlahu, než jsem to uviděla…“

„Takže to vy jste sem vešla první?“

Olena celkem zbytečně ukázala na svoji kolegyni.

„Ona. Já jsem utírala podlahu tady v garáži.“

Černovláska přikývla a kvapně se pokřižovala.

„Já byla naštěstí ještě nahoře,“ řekla s úlevou třetí z uklízeček. Hleděla přitom upřeně na podlahu, jestli i tam neuvidí něco děsivého.

Vysoká plavovláska vysvětlila obstojnou češtinou, že tu s Kvitoslavou v noci dokončovaly úklid. I tady byly na betonové podlaze cákance toho, co měly považovat za kečup, protože šéfová tak přikázala. Neznepokojovaly se, dokud Kvitoslava neobjevila bezvládnou ruku.

Pomyslel jsem si, že kdyby to bývaly očichaly nebo si lízly, bylo by hned jasné, oč jde. Jenže ta ruka tam byla tak jako tak. A jestli tam byla ruka, mohla tam být i krev.

O krabicích na podlaze se Ukrajinka zprvu domnívala, že se police převrátila a krabice popadaly. To by se nestalo poprvé, regály nebyly zajištěné ke zdi a byly vratké. Když však po chvíli uklízení zaregistrovala vyčnívající prsty, málem z toho měla smrt.

Věřil jsem jí. A to měla Kvitoslava ještě štěstí, že neviděla celé tělo. To jsem musel udělat já.

Odsunul jsem kousek jednu z krabic a spatřil celou ruku až po rameno. Všiml jsem si několika řezných ran na zápěstí, kolem nichž byla zaschlá krev.

„Tak co?“ zeptala se mě staženým hlasem zpoza dveří Soňa. Přes má záda neviděla, co právě dělám.

„Olena měla pravdu, musím zavolat policii. Vrátíme se na recepci.“

„Kdo to je?“

„Nevím… Nějakej chlap. Obličej není za krabicema vidět.“

„Nechceš snad, abych se k němu prohrabala, že ne?“

Řekl jsem, že to už bude práce kriminálky. Nesmíme s ničím hnout.

„Co ty další tři kumbály?“ zeptal jsem se uklízeček. Kvitoslava řekla, že se do dalších nedostala, protože byly zavřené. Postěžovala si, že univerzální klíč, kterými se dají všechny skladové prostory otevřít, záhadně zmizel ze skříňky, kde byl pověšený. Jen tato skladová místnost, kde se našlo mrtvé tělo, měla dveře nezamčené.

IV 

Zavolal jsem rovnou majoru Hackenschmiedovi na soukromý mobil a oznámil mu, co jsem objevil. Byl značně nedůvěřivý.

„Takže židovská akce skončila teď v neděli dopoledne a všichni lidi odešli?“

„Přesně tak, odjeli.“

„A údajná mrtvola se našla až teď v noci, když tam zůstaly jen uklízečky? To si nikdo předtím ničeho nevšiml?“

„Může nám to připadat divný, ale je to přesně tak,“ odpověděl jsem. Uvědomoval jsem si, jak je to z hlediska vyšetřování špatné. Svědci jsou pryč, prakticky není koho na místě vyslechnout.

„Ty jsi to tělo viděl?“

„Ruku a rameno.“

„Já už viděl rukou,“ neodpustil si major pochybovačně. „To ještě nedělá mrtvolu.“

„Co je podle tebe ruka vyčuhující zpod krabice?“

„Blbá filmová groteska. Nemohlo to počkat na ráno?“ zeptal se mě cynicky. Nahlášení nálezu mrtvého těla pro něj nebylo nic mimořádného. Jeho oddělení zrovna řešilo nejnovější, ostře sledovaný případ dejvické vraždy s politickým pozadím směřujícím do Poslanecké sněmovny.

Média se v něm šťourala s mimořádnou jízlivostí, neboť kauza byla vedle vraždy nejspíš spojená i s kokainem, který se našel na pánských záchodcích zákonodárného sboru. Vyšetřování zatím nepřineslo žádné uspokojivé výsledky, avšak o to více spekulací a zpochybňování schopností policie případ dovést ke konci.

„Přijeďte, až uznáte za vhodný,“ řekl jsem naštvaně, že mě nebere jaksepatří vážně. „Já se do toho rád pustím bez asistence kriminálky.“

„To neříkej ani ze srandy, nekoleduj si o průser, čmuchálku. Už tak teď lítáme v pěkným humusu,“ houkl Hackenschmied.

„To věřím,“ pousmál jsem se.

„Dík, že mi přeješ jen to nejlepší, kamaráde. Už týdny se kvůli dejvickýmu případu a Muchkovi nedokážu pořádně vychrápat.“

Kapitán Muchka byl Hackenschmiedův podřízený, jehož enormní horlivost a ambice byly příčinou, proč šel majorovi na nervy, i když se snažil svou antipatii nedávat najevo. Nebylo mi však jasné, jaká může být souvislost mezi jeho bezesnými nocemi a Muchkou.

Soňa se mezitím telefonicky spojila s Andreou Smrčkovou. Zaslechl jsem až konec hovoru.

„Jo, Andreo, v tom kamrlíku u šaten leží mezi kartony zavalená mrtvola… Ne, nic jsem nepila, i když doma už bylo šampáňo vychlazený. Ani si nedělám srandu… Jasně, policie je na cestě. No, tak přijeď taky, když máš odvahu… Jasně, že si uvědomuju, miláčku, co to je za průser…“

Napomenul jsem ji, že má slovník jako šéf oddělení vražd.

„Víš, co mi může ten tvůj Hackenschmied políbit?“

„Jsem rád, že se ti vrací nálada.“

„Ale hovno,“ štěkla.

Pak už jsme venku mlčky čekali, až se objeví výjezdovka. Předpokládal jsem kolonu vozidel, ale zatím přijel jen svým soukromým peugeotem Hackenschmied. Měl na sobě vytahané džíny a kostkovanou košili. Tvářil se kysele. Asi mu přišlo absurdní, že bych se znova mohl připlést k vraždě v židovské komunitě. Na jeho místě bych tomu taky nevěřil. Vlastně jsem pořád ve skrytu duše doufal, že až vytáhne mrtvolu, ukáže se, že jde o atrapu, nevkusný žert. Děti byly schopné všeho a kečup byl k nerozeznání od krve.

„Jestli se i tuhle noc nevyspím a bude to kvůli tobě, tak si mě nepřej,“ pohrozil kriminalista, jen co vystoupil ze svého vozu. Rozhlédl se kolem sebe. „Začneme objektem, když už tady stojíme. Ty to tady budeš znát. Jak to tady mají zařízený?“

Ukázal jsem mu, kudy se vjíždí do podzemní garáže. Z ní lze vyjet výtahem nebo vyjít po schodech do přízemí, kde je velká hala. Z ní vedou chodby jak do sálu, kde se konaly hlavní společenské akce šábesu, tak do cvičeben, kosmetického a masážního salónu, sauny nebo bazénu. V patře jsou jednotlivé pokoje pro hosty, kuchyňka a tři menší společenské místnosti. V suterénu je vedle velké garáže technické zázemí budovy, místnost pro filtraci a ohřev bazénu. Z garáže vedou troje dveře do třech skladových prostor. V jedné z nich leží mrtvola neznámého muže. Kolem budovy je zatravněná plocha se dvěma tenisovými kurty a jedním hřištěm pro volejbal.

„Kolik vchodů je do budovy?“

„Za rohem je ten hlavní, ale můžeš vejít i vyjít tady garáží.“

„Holubník,“ usoudil Hackenschmied. „Předveď mi tu ruku.“

Sešli jsme do garáže. Při pohledu na kabriolet obdivně hvízdl. Oba jsme si natáhli rukavice, návleky na nohy, major držel v ruce silnou baterku a vstoupili jsme do skladové místnosti. Protože se uvnitř svítilo, baterku zhasl a zasunul do kapsy.

„Nevypadá to fakt jako figurína,“ prohlásil, i když si ruku zatím prohlížel jen z dálky. Pak se jí dotkl a prsty přejel po řezných ranách na zápěstí. „Tohle ovšem příčinou smrti nebude. Rána není hluboká, spíš dvě škrábnutí. Volám výjezdovku. Měl jsi bohužel recht.“

„Výjimečně,“ podotkl jsem uštěpačně.

„Otázka ovšem je, jestli je to vražda…“ Znova vyndal baterku a prudké světlo namířil na podlahu. „Je to tu takový rozmachťaný.“

Sdělil jsem mu, že uklízečky to tam vytřely. „Soňa je uklidnila, že to, co považujou za krev a kvůli čemu jí volají, je obyčejnej košer kečup.“

„To neříkej ani ze srandy!“

„Byl jsem u toho telefonátu. Koho by napadlo…“

„Kde se tu vzal podělanej kečup? A košer k tomu?“

Řekl jsem mu, že s ním po sobě stříkaly děti během společného šábesu. Nevěřícně zakroutil hlavou.

„Šábes, košer kečup a mrtvola pod krabicemi. To by si jeden nevymyslel. To trumfne i kokain na hajzlíku sněmovny.“

Přešli jsme do vstupní haly.

„Konečně jste tady,“ vydechla si Soňa. Hleděla na nás s poslední nadějí, že se věc vysvětlila a její tušení nebylo oprávněné. Zakroutil jsem hlavou. Hackenschmied mezitím udílel pokyny do mobilu.

„Jasně, pošlete komplet výjezdovku. A Stránskýho vytáhněte třeba z postele, ale ať je tu co nejdřív.“

Doktor Stránský byl soudní lékař, který vyjížděl s kriminalisty k vraždám, pokud byla jeho přítomnost na místě činu potřebná. A tohle ten případ byl. A já byl zase u toho, ať jsem chtěl, nebo nechtěl.

Hackenschmied se obrátil na Soňu. „Může nám někdo uvařit kafe?“

Slíbila, že si to vezme na starost. Zatím jsme si sedli v recepci do křesel.

Kriminalista se ke mně naklonil.

„Poslyš, dělám v týhle branži už dvacet roků, takže jsem už něco viděl a zažil. Jedno ale nechápu. Jak je možný, že když je nějaká vražda v židovský komunitě, která čítá v Praze sotva tisícovku lidí, tak seš u toho pokaždý ty a hned do toho strkáš čumák? Jeden by si už mohl myslet, že v tom všem máš prsty. Nebo jim prostě nosíš smůlu.“

„Budu se nad tím muset zamyslet,“ připustil jsem. Měl pravdu, ale byl jsem v tom opravdu nevinně. „Jestli myslíš, že mě to nějak extra těší, tak teda ne.“

Rezignovaně mávl rukou.

„Vysvětli mi, jak se mohlo stát, že tady teď sedíš se mnou, zatímco kousek od nás leží mrtvola? Máme čas, než přijede výjezdovka… Kdyby se aspoň nebyli všichni ti Židi rozprchli… Dal bych si další kafe. Smrťáka, prosím.“

Tak jsem zavzpomínal, jak to vlastně začalo.

V 

Když mi zhruba před dvěma týdny zavolala rebecin Judita Bergerová z pražské židovské obce, v prvním okamžiku jsem se zhrozil, že v jejich komunitě došlo opět ke zločinu a že si přejí, abych jako dřív asistoval kriminálce při vyšetřování.

Řešení vraždy nepatří ke standardním pracím soukromého očka, natož takového sólisty, jakým jsem byl já. Nejtěžší zločin je zcela v kompetenci orgánů činných v trestním řízení. Nikdy bych si netroufl mít jeho vyřešení sám na triku. To ovšem Hackenschmied dobře věděl, neboť mě měl po tolika letech, co jsme se znali, prokouknutého do morku kosti. Nikdy jsem neměl v povaze dělat na někoho ramena, tím spíše na něho. Jen bych se tím zesměšnil.

Od mého posledního případu, kdy jsem coby jednatel a jediný zaměstnanec detektivní agentury Man in Service spoluřešil s jeho oddělením vraždu a seznámil se při té příležitosti se Soňou i Andreou Smrčkovou, uplynuly dva roky. Tu dobu vyplněnou rutinním pátráním po zmizelých osobách, vyjasňováním nejrůznějších podvodů a podvůdků, nevěr a podobně jsem prožíval bez pocitu, že o něco přicházím.

„Můžeš co nejdřív přijít?“ vyhrkla na mě bývalá manželka vrchního zemského rabína.

„Adresa stále platí?“

„Svět se mění, ale Židi, ať už se to někomu líbí, nebo nelíbí, zůstávají stejní. My i na stejný adrese.“

Vzpomněl jsem si, že teď někdy začnou psát letopočet 5785. Otázal jsem se, je-li to dobrá, nebo špatná zpráva pro lidstvo. Pochopila to jako vtipný bonmot.

„To už musíš posoudit sám,“ řekla a zavěsila.

Naštěstí jí nešlo o vraždu. Samozřejmě jsme netušili, že ke zločinu dojde za dva týdny. Prosba rebecin Bergerové byla mnohem prozaičtější, ale tu mi sdělila, až když jsem se osobně dostavil na radnici židovské obce do Maiselovy ulice. Ochranka mě už znala jak falešný pětník, tak mě bez problémů vpustili dovnitř. Hned mě ovanul příjemný chlad historické budovy, jejíž základy sahají do středověku, spolu s lákavou vůní linoucí se z kuchyně zdejší košer restaurace Šalom.

Vyměnili jsme si zprvu několik zdvořilostních frází. Zajímal jsem se, jak dopadly poslední volby předsedy obce, které tehdy doprovázela dvě násilná úmrtí žen. Ony vraždy se mi společně s příležitostným parťákem panem Lálou a samozřejmě s prvním oddělením pražské kriminálky tenkrát podařilo objasnit.

„Arnošt Berlinger, tehdejší neúspěšný kandidát na předsedu obce, sedí v kriminále, jak si zasloužil. Vraždit se nemá, zvlášť rodinný příslušníky, kteří tě nota bene tak milujou, že se kvůli tobě dokonce dopustí zločinu. A to přece není od nikoho košer,“ dodala rebecin potutelně. „A předsedou je Fógl, teda Karel Ptáček,“ naoko se opravila a omluvila za přeřeknutí. Že se panu Ptáčkovi říká Fógl, jsem ovšem věděl dávno. „Budeš mít možnost se s ním zase vidět.“

„Děje se něco?“

„Bohužel ne. Všechno víceméně při starém.“

„Snad díkybohu!“

Rozesmála se a laškovně mi pohrozila prstem.

„Jistěže. Jsme konzervativní zavedená instituce stará několik tisíc let, takže o nějaký revoluční změny nestojíme.“

V kanceláři předsedy obce jsme tedy seděli tři. Předseda obce Karel Ptáček mě jistě poznal, ale nedal to nikterak najevo. Možná mu nebylo příjemné, že tehdy figuroval mezi kandidáty na vraha. Nebo na tu aféru už stačil zapomenout?

Důvod, proč si mě zavolali, mě rozčaroval. Nebyl zajímavý a ani pro mě neznamenal potenciální zdroj příjmu. Že bude vše jinak a že nakonec před sebou budu mít jeden z nejpodivnějších případů, jsem samozřejmě toho dne předpokládat nemohl.

Šlo jim prostě jen o to, abych židovské obci zařídil co nejvýhodnější podmínky pronájmu Chez nous, mes dames. Protekci.

„Pořádáte snad dýchánek pro ctěný dámy?“ zažertoval jsem. „Pánové mají totiž do tohoto podniku vstup zakázán.“

Předseda Ptáček se nejdřív zamračil, pak pousmál.

„Prostě abych kolem toho nechodila jak kolem horký kaše, chceme dobrou cenu,“ pravila lapidárně Bergerová.