Jonas Jonasson

Zamilovaný vinopalník,

který uměl kydat hnůj

Jonas Jonasson

Zamilovaný vinopalník,

který uměl kydat hnůj

Přeložil Walter Fritsch

arkona

Ze švédského originálu

Algot, Anna Stina och det välsignde brännvinet,

Polaris, Stockholm 2024

Copyright © 2024 by Jonas Jonasson

First published by Polaris, Sweden

Published by arrangement with Albatros Agency, Sweden

Copyright © 2025 by Arkona

Cover © 2025 by Emil Křižka

Translation © Walter Fritsch 2025

Nakladatelství Arkona | Partyzánská 792 | 511 01 Turnov

www.jonasjonasson.com

Přeložil: Walter Fritsch

Odpovědný redaktor: Roman Schmidt

Návrh obálky: Emil Křižka

Sazba: DTP Arkona

Tisk a vazba: CPI Moravia Books, Pohořelice

Printed in Czechia

ISBN 978-80-909002-0-2

Milý čtenáři,

z historie se můžeme mnohé naučit, a to jak z té naší, tak i z cizí. Pocházím ze Smålandu, švédského kraje, o němž se vždy vyprávělo, že je plný svéhlavých sedláků proslulých svou lakotou. Ve skutečnosti ale Smålanďané nebyli o nic spořivější než ostatní. Například s kořalkou během 19. století rozhodně nešetřili.

Švédsko tehdy patřilo k nejchudším zemím Evropy a jeho obyvatelé měli v jednu chvíli slušně našlápnuto k tomu, aby se upili k smrti.

Pak ale zasáhl král s parlamentem a zavedli regulaci – zakázali domácí pálení alkoholu. A když jsme my Švédové od 19. století postupně opouštěli zlozvyk vyhlašovat války na všechny světové strany, naše hospodářství se pomalu vzpamatovávalo.

Zamilovaný vinopalník, který uměl kydat hnůj se odehrává v chudém Smålandu roku 1852 – v nepatrném koutě našeho velkého světa, chceš-li. Svět už tehdy ale nebyl tak velký, aby moderní vynálezy, jako například teploměry, nedorazily také do Aringsåsu. Stejně jako čerstvě vydaný spisek Komunistický manifest.

A šířily se zvěsti – o revoluci ve Francii roku ١٨٤٨ a nepo-kojích po celé Evropě. A o ráji jménem Amerika na druhé straně velkého oceánu. Když naším malým krajem projížděli Angličané, Němci či Holanďané, když se smålandský hrabě oženil s Francouzkou, a když dokonce i král se svým dvorem zavítal do našich končin – bylo zřejmé, jak i malé věci mohou ovlivnit ty velké.

Neúroda, hlad, opilství a svět zmítající se v burácivých proměnách! Bída taková, že jí bylo až přespříliš, nebo snad ne?

Tak si pojďme tuhle výpravu trochu zpříjemnit! A vpusťme sem lásku, neboť i tehdy neustále číhala na každém rohu.

Jonas Jonasson

KAPITOLA 1.

Páchnoucí sousedé

1852

Algot zatím neměl ani páru o tom, že jednou přijde o všechno – a dokonce i o mnohem víc – když zrovna kydal hnůj ve chlévě mezi otcovými prasaty. Bylo mu skoro jednadvacet a na převzetí otcova životního díla se necítil. Zatím ještě ne. Možná za rok nebo za dva?

Stejně tak netušil, natož aby věděl, že během těch dvou let zažije víc, než se obvykle přihodí v jedné švédské farnosti 19. století za celý lidský život. Jedno však věděl jistě – jeho nemocná matka ho to naučila: po každém dešti vždycky vysvitne slunce.

Všechno to začalo tím, že hraběnka ze zámku Kronogården zatoužila po větším výběhu pro své arabské plnokrevníky. Byla těmi vznešenými tvory doslova posedlá a pohoršovalo ji, že se na pastvině nemohou pořádně rozběhnout. Prasata, ovce a sedláci? Ti se mohli klidně trochu scuknout. Ale arabové? To bylo pod jejich důstojnost. A navíc měla hraběnka v plánu stádo těchto dokonalých stvoření rozšířit. Jednak proto, že jí každý z těchto úžasných tvorů přinášel duševní klid, a jednak proto, že… no, to už hrabě vědět nepotřeboval.

Takže přišlo vhod, že Algotův otec, chovatel prasat Olsson, vlastnil něco přes hektar půdy hned vedle kronogårdenského statku, navíc v příhodné vzdálenosti od zámku. Hraběnka už ve svých plánech s ním a jeho rodinou nepočítala. Místo vepřína měly být stáje pro plnokrevníky. Jatka by manžel předělal na kovárnu. A chalupa by se jistě skvěle hodila pro uskladnění krmiva, kdyby se zbourala jedna nebo dvě příčky. Zbývající pozemek přímo navazoval na stávající pastvinu arabských plnokrevníků, která by se rázem zvětšila třikrát.

Zbývalo už jen přesvědčit sedláka. Vlastnické právo ovšem platilo pro každého, ať už chudého, či bohatého. Bohužel.

Hraběnka dobře věděla, že ji hrabě považuje za poněkud nedůvtipnou. Nikdy se za ty roky nepokoušela přesvědčit ho o opaku – jen by to znamenalo, že na ni naloží odpovědnost za záležitosti, kterým se chtěla raději vyhnout. Antoinette se navíc naučila, jak si zajistit vše, po čem toužila.

Tentokrát se rozhodla vzít jednání se sedlákem do vlastních rukou. Hrabě nebyl ve své kůži. Měl nepříjemnosti s lesem, pilou, pachtýři nebo nádeníky. Možná se vším dohromady. Gustav se naštěstí nikdy nedělil o své starosti, ale po sedmadvaceti letech pod jednou střechou uměla hraběnka dokonale číst z vrásek na jeho čele.

Vepřín neležel daleko od zámku. Antoinette se před odchodem převlékla do něčeho méně okázalého, aby sedláka neuvedla do rozpaků. Po chvíli našla, co hledala. Ba víc. Sedlák i jeho syn právě kráčeli po cestě mezi vepřínem a chalupou.

„Bonjour, monsieur Olsson!“

Hraběnka byla se sebou spokojená. Nejen že si zjistila sedlákovo jméno, ale dokonce si ho i zapamatovala. I prostý lid si přece zaslouží špetku respektu. A syn po jeho boku? Toho se rozhodla ignorovat.

Sven s Algotem právě dokrmili prasata a mířili domů za třetím členem domácnosti, aby také trochu pojedli. Ester byla už delší dobu nemocná, ale byla to bojovnice. Na dnešek slíbila, že připraví jelítkový prejt s brusinkovou marmeládou.

Jenže co to? Hraběnka se prochází po Svenově pozemku? To klidně mohla. Ale že ho volá jménem? A dokonce se k němu blíží?

Sedlák zamumlal směrem k synovi:

„Co do prdele myslíš, že tohle znamená?“

Sedláci obecně, a prasečkáři zvlášť, byli hned po žebrácích, pachtýřích a nádenících těmi posledními, s kým by se pravá hraběnka hodlala bavit.

„Nějaká lumpárna,“ odvětil Algot. „Jestli můžu hádat, tati.“

Hraběnka narazila hned na začátku. Sedlák přece neumí francouzsky. Sama žila ve Švédsku téměř třicet let, aniž by si plánovala místní jazyk osvojit. Zrovna dnes by se jí to docela hodilo.

Přesto vysvětlovala svou záležitost ve své mateřštině a rukama ukazovala na tu a tu budovu, kterou by chtěla koupit, včetně celého tohohle pozemku. Nakonec prsty naznačila, že by mohlo jít o velké peníze.

Sven se obrátil na syna, jestli rozuměl.

„Ty přece umíš jazyky.“

Algotovi se dostalo vzdělání, jaké měl ve Švédsku málokdo (nebo spíš nikdo) ze selských synků v 50. letech 19. století. Jenže francouzština byla přece jen tvrdý oříšek. Otočil se k urozené dámě a artikuloval co nejzřetelněji:

„Může. Paní. Hraběnka. Zkusit. Mluvit. Švédsky?“

To ovšem hraběnka nemohla. Naopak, nic v jejím výrazu nenasvědčovalo, že by vůbec tušila, co Algot právě řekl. Jediné, co bylo znát, byla její podrážděnost, že se odvážil vstoupit do hovoru.

„Jde to skvěle,“ utrousil Sven.

Algot si přesto troufl na odhad:

„Myslím, že chce koupit všechno, co máme.“

„Opravdu? Připadá si snad stísněně?“

Antoinette Bielkegrenová pronesla něco dalšího ve své mateřštině a znovu udělala gesto, které jednoznačně znamenalo peníze.

„Nemyslíš, že chce půjčit?“ zeptal se Sven.

Algot si to nemyslel. Čím dál víc se přikláněl k tomu, co už předpokládal.

Sedlák měl už ale dost postávání na místě, kde neměl co dělat. Měl důležitější věci na práci. Například večeři. Navíc se mu začala motat hlava. Co to do hajzlu tak strašně smrdí? Kdyby se to rozšířilo až k vepřům, mohli by se z toho roznemoct.

Algot řekl, že ten zápach se šíří od vznešené dámy, že se tomu říká parfém, a že žádná žena jistě nechce slyšet, že smrdí. A to ani v jazyce, kterému nerozumí.

Jejda! Prasečkář to nemyslel zle. Obrátil se k hraběnce Bielkegrenové a omluvil se.

„Jistě na vás není nic špatnýho, co se vůně týče, ale já a moje prasata jsme zvyklý na trochu jinej odér. Na naší půdě jste vždycky vítaná, ale pro dobro prasat byste se měla držet co nejdál od vepřína. Teď mě omluvte, doma na mě čeká jelítkovej prejt. Přeju vám hezkej den. Ádié!“

A šel si svou cestou.

Syn se na hraběnku omluvně usmál a následoval otce.

Antoinette Bielkegrenová zůstala stát jako opařená. Vůbec si nebyla jistá, jestli její sdělení pochopili. Že by aspoň mladík? Co přesně říkal sedlák na závěr, to rozluštit nedokázala. Kromě posledního slova. To znělo přesně jako adieu.

  

Sven se usadil ke kuchyňskému stolu, Algot ho následoval a Es-ter se k nim připojila. Těžce dosedla na svou židli. Hodina strávená v kuchyni jí dala zabrat. I tak ale měla dobrý pocit, že byla aspoň k něčemu užitečná, než aby jen ležela v posteli a trpěla bolestmi. Sedlák ani jeho syn se jí na zdraví neptali – dobře věděli, že tu otázku nesnáší. Místo toho Sven mezi sousty vyprávěl o nečekaném setkání s hraběnkou:

„Hned tady venku, před chvílej.“

„To mě podrž,“ řekla Ester. „Co měla na srdci?“

„Podle Algota chce koupit náš dům, chlív, jatka a celej zbytek a poslat nás pryč s hrstkou peněz v kapse,“ odpověděl Sven.

„Jestli jsem ji dobře pochopil,“ dodal Algot opatrně. „Možná chtěla jen koupit prase.“

Sven zavrtěl hlavou: „Jedno prase už přece má – hraběte!”

Algot se uchechtl a přikývl.

Ester se nevzdávala. Chtěla v tom mít jasno a obrátila se na syna:

„Přece jen je rozdíl, jestli chce koupit všechno, co máme, nebo jen jedno z našich tří set prasat? Ty umíš jazyky, Algote!“

„Zrovna tenhle ne, mami. Umím trochu anglicky.“

Sven upřesnil:

„Tam venku je spousta jazyků. A hraběnka, ta husa, mluví jen francouzsky.“

„Chce snad začít chovat prasata?“ uvažovala Ester.

Sven pochyboval. Ale dovážela koně, kteří se nehodili na nic jiného než na koukání.

„Ty arabský plnokrevníci, kurvajs! A náš vepřín je zrovna tam, kam jim chce rozšířit výběh.“

„No tak!“ napomenula ho Ester. „Nikdy takhle nemluv u boží požehnaný krmě, to přece víš.“

„Zvažuješ, tati, že bys prodal?“ zeptal se Algot.

Jako budoucí dědic chtěl vědět, jestli jednou převezme vepřín, nebo jen pytel stříbrňáků.

„Nikdy v životě!“ prohlásil Sven Olsson.

Ester svého milovaného muže znala až příliš dobře. Znepokojeně se zeptala:

„Neřekl jsi snad nic, co by na nás přivolalo neštěstí?“

Sven sklopil oči k jelítkovému prejtu:

„Jen jsem poznamenal něco o jejím smradu…“

Ester ztuhla.

„O jejím smradu?“

„Algot říká, že tomu říkaj parfém.“

„Vynadal jsi jí snad?“

„Ne, do prdele!“ (řekl Sven a tím znovu zaklel u stolu).

„Jen jsem jí doporučil, aby se držela dál od našich prasat, aby nebyly nemocný.“

„Panebože!“

Algot se ale snažil situaci uklidnit.

„Táta nebyl neslušnej. Ani trochu! Sice zmínil ten puch, ale jednak to byla pravda a jednak jsem si jistej, že hraběnka nepochopila ani slovo.“

  

„Pochopila jsem jen jedno slovo,“ řekla Antoinette Bielkegrenová svému Gustavovi během večeře.

Hraběte to nezajímalo, ale měl dost slušnosti, aby to nedal najevo.

„A které?“ zeptal se.

„Adieu,“ odpověděla hraběnka.

Pak na něj začala jemně naléhat. Řekla, že ví, jak je Gustav zaneprázdněný všemi svými důležitými povinnostmi… Ale nemohl by jí přesto pomoci? Byla to přece jen otázka jazyků.

„Prosím,“ řekla svým nejlíbeznějším hlasem.

Gustav Bielkegren si povzdechl. Nenáviděl hraběnčin nejlíbeznější hlas a zbytek z ní měl rád ještě míň. Přesto jí vždycky vyhověl – pro klid v domě. Ale tohle? Rodina už měla na starosti dvacet šest tisíc hektarů lesa. Nebylo snad rozumné nechat toho venkovského hňupa být i s jeho jediným hektarem?

Hrabě si přál jediné – v klidu dojíst večeři. Přesto se odhodlal zeptat se hraběnky, o co vlastně jde.

Antoinette se usmála širším a přívětivějším úsměvem než kdy dřív a řekla, že drahý Gustav to asi úplně nepochopil. Šlo přece o geografii! Arabští plnokrevníci nemohou být ustájeni tak daleko jako pachtýři. Jinak by stačilo zrušit jednu nebo dvě pachtovní smlouvy, přihodit pachtýřům nějaký ten tolar jako bolestné, zbourat jejich zbědované chatrče, postavit stáje a z pole udělat pastvinu.

Stačí zbourat a postavit nové? pomyslel si Gustav. A ještě k tomu odškodnit pachtýře? Proč?

Mezi všechno, čemu manželka nerozuměla, patřilo i to, kolik co stojí. A navíc: pokud by vyhnal jednu nebo dvě pachtýřské rodiny a poslal je do chudobince, přišel by o jejich měsíční nájem! Bylo tedy rozumnější zbavit se Olssona i s jeho prasaty.

Ale jak? Prasečkář už nejspíš jednou odmítl. Myslela si snad ta hloupá ženská, že by za tím mezulánem měl jít znovu, jen aby ho zase poslal do háje?

Ano, přesně to si myslela.

„Mohl bys s ním aspoň promluvit? Ty mu rozumíš!“

A k tomu ještě jedno naléhavé: „Prosím!“

Gustav Bielkegren chtěl mít s prasečkářem odjakživa co nejméně co do činění. Olsson mezitím značně expandoval, měl už nejspíš tři sta prasat a před pár lety rozšířil svůj podnik o vlastní jatka. To mu dodalo umíněnosti, která byla ve vztahu mezi sedlákem a hrabětem naprosto nepatřičná. Aby toho nebylo málo, měl Olsson schopného syna, jen o málo mladšího než Gustavův prvorozený – dědic a naprostý budižkničemu.

Jenže klid v domě měl svou cenu. Antoinette nepřestane omílat téma prasečkářova pozemku, dokud jí manžel nevyhoví.

Nakonec kapituloval (po kolikáté už?), aby si mohl v klidu vychutnat poslední sousto na talíři. Než zmizí do svého vinného sklepa i se svým tajemstvím.

„Dobrá tedy, drahá,“ řekl ženě, k níž necítil ani špetku citu. „Slibuju, že si s Olssonem v příštích dnech promluvím. Ale teď bych si rád snědl svou štiku, než mi úplně vystydne.“

Hraběnka poděkovala, zatímco nejmladší dcera Žofie zvedla hlavu. Doposud byla ponořená do svých vlastních myšlenek. Věděla, že rodiče se zase o něčem dohadují, jak bylo jejich zvykem, ale nevěděla, o co jde. Teď si všimla, že výměna názorů skončila.

„Otče, potřebuju nové boty.“

„Ani nápad,“ odpověděl otec mezi sousty a pomyslel si: Když to není jedna, je to druhá. „Vždyť už máš čtyřicet párů. Minimálně!“

Sedmnáctiletá dcera obrátila oči v sloup.

„Otče, vy tomu vážně nerozumíte.“

Žofie dokonale ovládala stejnou taktiku jako její matka. Obě si skvěle rozuměly a ani jedna neměla nejmenší chuť stát se Švédkou, přestože jedna z nich se v zemi narodila. Pro Antoinette bylo naprosto samozřejmé, že pokud si dcera přeje nové boty, měla by je dostat. Cesta k nim vedla přes strategicky načasovanou otázku u snídaně, která se pak opakovala tak dlouho, dokud hrabě neztratil trpělivost. Matka s dcerou byly odsouzeny trávit život v této zemi plné temnoty, bídy a chladu – navíc celé tři dny cesty od Stockholmu, kde přece jen existovala nějaká civilizace.

Tentokrát však Antoinette nemohla dceru podpořit, aspoň ne úplně. Její arabové byli pro ni až příliš důležití a Gustav už měl starostí dost. Hraběnka se rozhodla najít kompromis.

„Možná si je tentokrát nemusíš objednávat z Paříže, Žofie. I ve Växjö mají pár pěkných kousků. Nebo alespoň v královském hlavním městě.“

To se nesetkalo s pochopením.

„Když si matka může objednat dalšího arabského plnokrevníka z Paříže, proč bych já odtamtud nemohla mít pár prachobyčejných střevíců?“

Hrabě zvedl oči od štiky.

„Objednala sis dalšího plnokrevníka?“ zeptal se nasupeně hrabě.

Průšvih! pomyslela si jeho žena.

„Tím se netrap, drahý. Myslím, že bychom měli jít spát. Je už docela pozdě.“

KAPITOLA 2.

Algot a preceptor

1842

Když byl sedlákův syn Algot ještě dítě (dlouho předtím, než na něj a jeho otce stačil hrabě zakleknout), ve Švédsku žádná povinná školní docházka neexistovala. Školy, které tehdy fungovaly, se navíc věnovaly spíše náboženské výuce než skutečnému vzdělání. Ale protože se jejich chovu prasat začalo výjimečně dařit, rozhodli se Sven a Ester Olssonovi investovat do svého jediného syna a dopřát mu vzdělání, které sami nikdy neměli.

Díky bezprostřední blízkosti k panství Kronogården sledovali na vlastní oči, jak jednou týdně přijíždí soukromý učitel na voze taženém koněm, aby učil tři děti z hraběcí rodiny. V létě, když to počasí dovolovalo, probíhaly lekce v nedalekém jasmínovém háji.

Po jedné z těch hodin se Sven Olsson, chovatel prasat, nenápadně přikradl k učiteli zrovna ve chvíli, kdy už nasedal na vůz, aby se vydal na dvanáctimílovou cestu zpět do Växjö.

„Prosím o prominutí,“ zavolal na něj Sven, právě když přitáhl svého koně za otěže.

„A za co, smím-li se ptát?“ odpověděl učitel.

Sedlák se představil a vysvětlil, že už nějakou dobu sleduje, jak pán předává své vědomosti hraběcím dětem.

Muž na voze přikývl a s úsměvem poznamenal, že se v tomto ohledu už nějaký čas snaží dělat, co může. Pak pokračoval s upřímností, která Svena zcela ohromila:

„Bohužel se ode mě očekává, že budu tyto vědomosti předávat ve francouzštině, což není jazyk, který bych ovládal bez obtíží. I tak jsem tu práci přijal, protože dvě plus dvě se rovná čtyřem i v Paříži – stejně jako byl Gustav III. zastřelen ve Stockholmu roku 1792 bez ohledu na jazyk. A tak to prostě šlo, i když jsem často musel tu slíbenou částku doslova rvát z rukou hraběte nebo hraběnky. Sedí na těch penězích a jen velice neochotně pustí chlup,“ uzavřel učitel.

Mluvil stejným nářečím jako Sven, což mu dodávalo na důvěryhodnosti. Původně chtěl sedlák od učitele jen radu, kdo by mohl jeho syna učit podobným způsobem. Teď se ale rozhodl pro odvážnější plán.

„Co kdybyste změnil žáka za někoho, s kým můžete mluvit bez okolků? Klidně dvakrát tejdně, za dvojnásobek toho, co platí hrabě – a samozřejmě platím předem.“

Muž seskočil z kozlíku a přistoupil blíž.

„Kolik je tomu potenciálnímu žákovi?“ zeptal se.

„Jedenáct let.“

„A jak je na tom s rozumem?“

Sven znejistěl. Lepší bylo být upřímný.

„Umí hodiny, zvládne sčítat a odčítat, když odměřuje žrádlo. A hnůj kydá jako dospělej chlap. Ale asi nemá ponětí, kdy umřel Gustav III. Picli ho, říkáte? No, pane jo!“

Na to muž natáhl ruku a představil se:

„Jsem preceptor Henriksson z Växjö. Hraběnka Bielkegrenová mě právě propustila poté, co jsem jí upřímně odpověděl na otázku, jaké pokroky dělají její děti ve vzdělání. Nyní jsem k dispozici pro dalšího žáka. A co bych si víc mohl přát než chlapce, který mluví švédsky a kydá hnůj jako dospělý?“

A tak se stalo, že Sven, Ester a jedenáctiletý Algot zasedli ke stolu s preceptorem Henrikssonem v kuchyni jejich chalupy. Preceptor vysvětlil, že studuje práva, ale zajímají ho i jazyky, společnost, literatura, politika a historie. Takže věřil, že by mohl být důstojným průvodcem pro mladého Algota.

„Nejvíc ze všeho bych se chtěl naučit, jak funguje tátův destilační přístroj,“ řekl Algot. „Že by mě to preceptor taky naučil?“

Sven mu skočil do řeči a poznamenal, že všechno má svůj čas. S pálením kořalky se nemá začínat dřív než v patnácti. Nebo aspoň ve čtrnácti.

„Tak začneme s katechismem,“ navrhl preceptor.

To ale neměl říkat.

„Ani hovno!“ vyhrkl sedlák.

„Co to meleš, Svene!“ ozvala se Ester pohoršeně. „A navíc u kuchyňskýho stolu!“

Ester byla nemocná a nenapadlo ji ani doufat, že se uzdraví. Až brzy přijde její hodinka, rozhodně nechce začínat omluvami pánu bohu za svého manžela.

Sedlák se uklidnil. Ester moc dobře věděla, jak nesnáší faráře Sikelia. Představa, že by Algot dopadl stejně, ho zjevně rozhodila.

Farář? pomyslel si jedenáctiletý Algot. Ani náhodou. Bude přece sedlákem. Ale tohle bylo téma pro dospělé, takže raději mlčel.

Preceptor přišel s uklidňující odpovědí na náboženskou otázku. Sám měl značné pochybnosti o některých pasážích bible. Přesto platilo, že ti, kdo ovládali katechismus, to měli v životě mnohem jednodušší. S veškerou úctou k šlechtě, měšťanům i sedlákům – po králi byli kněží hned druhou mocí, před kterou se lidé museli hrbit.

„Mimochodem, říkal jste, že zdejší farář se jmenuje Sikelius? S tím jsem jen vzdáleně obeznámen. Jako malého mě nutili sedět v lavicích kostela ve Växjö, kde působil. Už tehdá byl přísný až běda.“

„Od tý doby se to moc nezlepšilo,“ poznamenal Sven, který uměl naslouchat a v krajním případě i změnit názor.

A tak se stalo, že Sven, i když nerad, začal posílat svého syna dvakrát týdně do školy pořádané církví, zatímco preceptor dvakrát týdně vážil dvanáctimílovou cestu z Växjö do vepřína.

Takže:

V pondělí a ve středu učil farář Algota, že bůh stvořil nebe a zemi za šest dní, zatímco preceptor využíval úterky a čtvrtky k tomu, aby mu vysvětlil, že zmíněná Země je kulatá, točí se kolem Slunce, a nikoli naopak, a že vědecky není možné vysvětlit, jak se voda může proměnit ve víno.

  

Algot a preceptor spolu měli pravidelné lekce celých dlouhých sedm let a navzájem si padli do noty. Když se loučili na Algotovy osmnácté narozeniny, preceptor už dávno nebyl studentem, nýbrž právníkem, a měl nakročeno k něčemu ještě významnějšímu. Pro Algota však navždy zůstal preceptorem.

„Velký díky, preceptore, za všechny ty roky,“ řekl Algot.

„Gustav III. byl zastřelenej v opeře v roce 1792,“ poznamenal otec Sven, který si vzpomněl na jejich první setkání a chtěl ukázat, že taky něco pochytil.

„A kdo byl ten střelec?“ zeptal se preceptor s úsměvem.

„Jdi do prdele,“ odbyl ho Sven.

KAPITOLA 3.

Všechny hraběcí starosti

1852

Hrabě a hraběnka se shodli na jediné věci. Nikdy o tom však nemluvili, protože se to týkalo názoru jednoho na druhého a naopak.

Gustav Bielkegren litoval sám sebe. Zplodil tři děti (s určitým přispěním své manželky). A všechny do jednoho byly po ní!

Jmenovaly se Mořic, Désirée a Žofie, ale v duchu je otec přezdíval jako hloupý, hloupější a nejhloupější – ovšem v opačném pořadí.

Už dávno se smířil s tím, že péče o zámek, šestadvacet tisíc hektarů lesů a polí i nejmodernější pilu v celém Švédsku leží výhradně na jeho bedrech. Ostatní členy rodiny si vedl v účetnictví jako pouhé nákladové položky, záruku špatné nálady a neustálý zdroj potíží.

Nápad s pilou byl ostatně jeho vlastní. Varovali ho zleva i zprava – že je Kronogården příliš vzdálený od pobřeží a že by měl raději těžit železnou rudu z okolních vodních toků. Jako by snad sám rozhodoval, kde jeho les poroste! Dřevo se přesto nakonec nějak dopravilo až do Baltského moře přes všechny řeky a jezera. Vyšší náklady na dopravu oproti konkurenci však musely být vyváženy Gustavovým mistrovstvím v oblasti vize, organizace a efektivity. A že škarohlídům ani po několika desetiletích neutnul tipec, souviselo jen a pouze s počasím. Kolik třeskutých zim po sobě vlastně může následovat?

Hospodárnost byla ta nejúpornější nesnáz mezi všemi potížemi. Hrabě byl přece hrabě, ne nějaký obyčejný řemeslník. A rozhodně ne jen tak ledajaký hrabě! Byl nejvýznamnější osobou v kraji a měl jen málo – ne-li vůbec žádné – sobě rovné v celém jižním Švédsku. Když král se svým dvorem zavítal ze Stockholmu na jih, vždycky přenocoval na Kronogårdenu, než pokračoval dál do Dánska. Cesta buď končila tam, protože dánský a švédský král si vždycky měli o čem povídat, nebo pokračovala dál přes německé státečky až do Paříže. Hrabě Bielkegren byl nadmíru spokojený, že v jeho okolí nikdy nedošlo k dalším královským zastávkám na švédské půdě. Byl tedy jednou provždy tím, kdo tady široko daleko něco znamenal.

Hrabě osmé generace hájil rodovou tradici s veškerou ctí. Co ale bude s tou devátou, na to se neodvažoval vůbec pomyslet. Jak mohlo rodinné dílo dopadnout tak strašně?

  

Začalo to tím, že král Karel XIV. Jan na počátku své vlády poprvé navštívil panství. V jeho doprovodu byla mladá žena jak francouzského, tak vysokého šlechtického původu. Král ji představil Gustavovu otci a doporučil uzavření sňatku mezi ní a Gustavem. Gustav neměl na výběr než projevit o ženu zájem. Jeho omezená znalost francouzštiny mu tehdy neumožnila ocenit úroveň jejího intelektu dřív, než bylo pozdě. Jako by na tom snad záleželo – každé královské doporučení bylo přece rozkazem.

Tento sňatek nakonec přinesl syna Mořice, po němž následovala dcera Désirée. Po smrti Gustavova otce se nový hrabě rozhodl zajistit své dědictví dalším synem, což si vyžádalo značné úsilí.

Trvalo to sice déle, ale osm let po Mořicovi přišel na svět další potomek. Holčička dostala jméno Žofie a Gustav dospěl k závěru, že už to stačí. Přestal sdílet lože s hraběnkou a odvolával se na trvalé potíže se spánkem.

  

Roky plynuly. Jednoho dne byl Mořic už dost starý, aby si hrabě uvědomil, že spolu s hraběnkou zplodili polovičního idiota. Vinu za to přičítal v první řadě své ženě, v druhé pak synovi. Nejstarší syn neudělal za celý svůj život lautr nic. A když se do něčeho pustil, dopadlo to tristně. O to víc hraběte dráždilo, že jeho nejbližší a jediný soused – chovatel prasat Olsson – měl syna, který za jediný den vykonal pro svého otce víc, než Mořic zvládl za celý život. A ještě k tomu byl ten kluk o pár let mladší!

Ve snaze přivést svého dědice k rozumu poslal hrabě Mořice na vojenskou školu do Kristianstadu, jakmile dosáhl příslušného věku. Mořice však vrátili brzy zpátky domů. Další pokus ve Skövde dopadl obdobně.

Teprve ve Stockholmu našel Gustav plukovníka s dostatečně pružným svědomím a prázdnou šrajtoflí, aby z Mořice udělal poručíka, navzdory jeho nenapravitelným nedostatkům.

S nejstarší dcerou Désirée to dopadlo lépe. Gustav ji dokázal provdat za nepříliš náročného dánského barona, a od toho dne mu zbývalo přemýšlet už jen o hloupém a nejhloupějším z potomků.

Nejmladší dcera Žofie již byla ve věku na vdávání, ale naneštěstí zdědila po matce nejen vzhled, nýbrž i nedostatek rozumu. To bude oříšek!

Mořic měl však jednu výhodu: jeho provoz vyšel poměrně levně. Po nákladném úplatku ve Stockholmu postačilo každoroční skromné přilepšení, aby si generál udržel potřebnou paměť. Tato částka byla sotva srovnatelná s náklady na jediný z četných dceřiných rozmarů. Jinak se o Mořicovu obživu starala Koruna. Otázkou zůstávalo, zda se s tím mizerným chlapcem dá vůbec něco udělat.

A když už jsme u těch potíží: jeho žena Antoinette a její proklatí koně, kteří neuměli nic jiného než běhat jako o závod. To by snad i dávalo nějaký smysl, kdyby hraběnka alespoň občas vytáhla paty z panství. Jenže ona ho neopouštěla nikdy. Bohužel!

Podobně bídné to bylo s dcerou. Bylo jí už sedmnáct, ale nápadník stále žádný, bez ohledu na to, jaké boty nebo šaty si zrovna oblékla. Několikrát to dokonce vypadalo nadějně, ale pokaždé to ztroskotalo, neboť potenciální ženichové trvali na tom, že si s ní nejdřív potřebují promluvit.

„Uf!“ shrnul to hrabě a odplížil se do svého vinného sklepa. Pro jistotu pokaždé zamkl – nakukal totiž ženě a dceři, že tam žijí obří masožraví pavouci. Ne že by je kdy viděl, nebo že by vůbec ve Švédsku existovali, ale tahle historka spolehlivě držela ženské v bezpečné vzdálenosti.

Jakmile osaměl mezi svými sudy a lahvemi, posadil se na chvíli, aby se uklidnil. Potřeboval zklidnit dech po večeři, protože témata, jež hraběnka s dcerou vytahovaly u stolu nad štikou a candátem, se málokdy týkala něčeho jiného než výdajů. A dnešní večer nebyl výjimkou.

Pak vstal (byla to naštěstí středa), opatrně otevřel malá dvířka v rohu vedle dubového sudu s koňakem, které vedly na zadní stranu zámku. Tam na něj podle instrukcí čekal předák z jeho pily jménem Björk s osedlaným koněm.

„Přeji panu hraběti příjemnou projížďku,“ usmál se Björk. Možná tím naznačoval něco víc.

„Pro dnešek máš volno,“ odpověděl hrabě stručně.

KAPITOLA 4.

Všechna hraběnčina trápení

Antoinette Bielkegrenová litovala sama sebe. Porodila tři děti (s určitým přispěním svého manžela). Nejstarší syn byl bohužel celý po otci. Antoinette si říkala, že jeden takový úplně stačí. Jenže teď měla doma hned dva.

Nevěděla si rady ani s nejstarší dcerou. Gustav ji provdal za prostého barona do Dánska a Désirée v posledním dopise odtamtud psala, jak je šťastná.

Šťastná? V Dánsku?

Baron sice mluvil francouzsky, ale pořád to byl jen Dán. Jeho jmění sestávalo z osmačtyřiceti větrných mlýnů na mletí mouky. Mouky, ze které se peče chleba! Kdo by chtěl žít o chlebu a dánském pivu, když svět nabízí husí játra a víno z Loiry, přemítala žena, která den co den toužila po domově už přes dvacet let.

Zbývala Žofie. Sedmnáctiletá, stále plná života. Ale jak dlouho jí to vydrží? To hrozné Švédsko z nich obou pomalu vysávalo všechnu sílu.

Byla to vina Antoinettina otce, že to tak dopadlo. Ačkoliv byl markýz, nechal se oslnit měšťanským synkem Jeanem Baptistou Bernadottem, jenž se vyšplhal až na generála francouzské armády. Oba se už tehdy stali nerozlučnými přáteli, když se ten druhý zničehonic stal korunním princem a nakonec švédským králem. Antoinette dodnes nemohla pochopit, proč se Bernadotte, dekorovaný důstojník nejhrdější armády světa, dobrovolně vzdal takového postavení, aby vládl něčemu tak podřadnému, jako byli švédští opilci, lotři a hladovějící chátra stižená úplavicí a tyfem. Ale ať si to klidně udělal – kdyby ovšem zároveň nepřišel s nápadem, že by se dcera jeho přítele provdala za syna jednoho švédského hraběte.

Otec i měšťan to mysleli dobře, přesto… Hrabě byl přece jen o stupínek výš na šlechtickém žebříčku než markýz. Proto to dopadlo, jak to dopadlo. Načež jak buržoazní král, tak otec Antoinette zemřeli – a Antoinette byla ponechána svému osudu.

Gustavovo neotesané bohatství ostatně nesestávalo ani z větrných mlýnů, nýbrž z lesa! Chléb se na rozdíl od trámů a fošen přece jen dal jíst – přinejmenším když se namáčel do olivového oleje.

Hraběnka zoufale postrádala svého bratra a rodinné statky ve Francii víc než cokoliv jiného. Jak mohla vyměnit Loiru – francouzskou zahradu! – za nekonečné smrky a borovice, borovice a smrky? Zimy s metrovou sněhovou pokrývkou a souseda, chovatele prasat, s nímž nebylo možné prohodit ani slovo? I když – proč by vlastně měla, pokud ho zrovna nechtěla vyhnat?

A navíc nejbližší město bylo dvě hodiny jízdy povozem.

Växjö. Už jen z toho jména se jí zvedal žaludek. Antoinette si kdysi slíbila, že tam nikdy nevkročí. Slib, který za ta léta musela porušit jen párkrát. Naposledy před několika lety, když se za velké slávy znovu světila místní katedrála. Pozváni byli všichni potentáti. Od všech se očekávalo, že dorazí – a budou ohromeni! Jako by snad neexistovala Notre-Dame! O pět set let starší a pětsetkrát krásnější.

Antoinette snila o útěku ze země spolu se Žofií, než to s ní dopadne stejně bídně jako s Désirée. Bohužel to zůstalo jen snem. Jak by se asi vymanily z toho ledového severu? Hrabě byl navždy připoután k šestadvaceti tisícům hektarů toho zatraceného lesa. A vznešené rodiny se přece nerozdělují – alespoň ne bez skandálu.

Nezbývalo jí tedy než pokračovat po vyšlapané cestě: dál se tvářit přiměřeně hloupě před hloupým manželem a sklízet výhody, které to přinášelo. Jako třeba ty nádherné arabské plnokrevníky.

„Fuj!“ shrnula Antoinette svou a Žofiinu situaci. Odešla do svého pokoje, usadila se ke stolu, vytáhla papír a husí brk a pustila se do dalšího z nekonečné řady dopisů.

Frère bien-aimé. Drahý bratře… Tak si představ…

KAPITOLA 5.

Algot pomáhá otci utvářet názory

Sven Olsson si nemohl přát lepší sousedy, než jaké měl. Těšilo ho tajně sledovat, jak hrabě s hraběnkou trpí už jen tím, že on a jeho rodina nejenže existují, ale dokonce se jim i daří.

Oba si přáli, aby zmizeli z okolí, protože Bielkegrenova páchnoucí manželka nutně potřebovala místo pro svoje koně!

Nejprve přišla Bielkegrenová sama a pokusila se sedláka přesvědčit francouzsky. O pár dní později to zkusil hrabě. Ten alespoň mluvil srozumitelným jazykem a nabídl konkrétní sumu za dům i pozemek. Jenže rozhovor skončil dřív, než pořádně začal. Hrabě totiž neměl odpověď na otázku, kam by měl Sven – i se všemi svými prasaty, stonající ženou a brzy samostatným synem – odejít.

  

Sven Olsson a Gustav Bielkegren byli vrstevníci. Jako děti si pochopitelně nehráli a ani ve škole se nikdy nepotkali. Hraběcí synáček se totiž vzdělával na zámku, kdežto Sven nedostal vzdělání žádné.

Chov prasat ovšem vyžadoval obchodního ducha, nikoliv znalosti katechismu nebo myšlenek francouzských filozofů.

Sven ostatně zjistil, že francouzština zní podobně jako prasata, když si libují – třeba když jim s Algotem sypali vědra shnilých jablek.

Po otcově smrti převzal Sven vedení statku. To bylo roku 1825. Od té chvíle začalo hospodářství rychle vzkvétat, protože Sven byl učenlivý a nechybělo mu ani mladistvé nadšení. Ze třiceti prasat bylo brzy padesát, pak sto, dvě stě a dnes už jejich stádo čítalo na dvě stě devadesát devět kusů. A několik prasnic navíc čekalo selata.

Domek rozšířili už v roce 1831. Právě včas, protože Ester porodila Algota, jenž zůstal jejich jediným dítětem. Na chlapcovy osmé narozeniny dokončili nový vepřín pro čtyři sta zvířat (bylo totiž třeba myslet na budoucnost). O něco později přistavěli celá jatka, jež okamžitě začala vydělávat, neboť byla dost prostorná, že Sven mohl zpracovávat dobytek od sousedů z celého blízkého okolí.

Po několika desetiletích se stal chovatel vepřů Olsson skutečně uznávaným! A to natolik, že ho ostatní sedláci v kraji, byť ne všichni stejně významní, nedávno zvolili za svého zástupce do švédského parlamentu ve Stockholmu. Sven tak brzy dostal možnost přednést své politické názory přímo před samotným králem a sněmovnou! Král Oskar navíc mluvil švédsky, na rozdíl od svého předchůdce i hraběnky z Kronogårdenu.

Svenovi už táhlo na padesát. V dohledné době bylo pravděpodobné, že se odebere na věčnost. S tím si ale hlavu nelámal – jeho syn už byl dospělý a vedl si poměrně dobře.

„Měli bysme tě připravit na roli novýho hospodáře ještě za mýho života,“ přemítal Sven, který sám tuhle roli převzal už jako dvacetiletý. „Pak bych se na sklonku života moh věnovat politice na plnej úvazek.“

„A co si o tom všem myslíš, tati?“ zeptal se Algot.

„O čem konkrétně?“ podivil se Sven.

„O všem! Jestli máš mluvit před králem a říkat svůj politickej názor, asi by bylo dobrý mít nějakej připravenej. A nejlíp dva.“

Chovatel prasat se zamyslel. No ano, co si vlastně myslel? Že zimy jsou příliš tuhé, hrabě je pitomec, hraběnka smrdí a že do Växjö je to trochu z ruky?

Svenovi došlo, že nic z toho se politicky změnit nedá.

„Bude nejlepší, když budu mít nějaký další názory, co říkáš?“

  

A tak se budoucí poslanec a zároveň chovatel prasat Sven Olsson vydal na cestu od jednoho sedláka k druhému, aby zjistil, co si jeho voliči myslí o světě kolem. Pro jistotu si vzal s sebou Algota jako posilu – další pár uší navíc.

Sven a jeho syn se dozvěděli, že všechno stojí za starou bačkoru: daně, počasí, lenost čeledínů i děveček a ta otravná povinnost chodit do kostela. Jeden ze sedláků si dokonce postěžoval na příliš hubatou manželku, jako by s tím snad budoucí poslanec mohl něco udělat.

Ovšem Andersson z Vysočiny měl na tu bídu širší náhled než všichni ostatní. Pozval Svena i Algota na kávu a připomněl jim revoluci ve Francii před pár lety a zmatek, který po ní následoval: v německých zemích, v Rakousku, Uhrách, Polsku, Benátkách, Čechách a vlastně skoro všude. Dokonce i ve Stockholmu se kamením zasypávaly vládní budovy. Tedy dokud kameny nedošly – pak se prý všichni v klidu rozešli domů.

Sečtělý sedlák vyprávěl, jak se ctihodní francouzští měšťané a sedláci naprosto pomátli a spojili se se socialisty, aby jich bylo víc a revoluce měla větší šanci na úspěch.

Sven mlčel, zatímco Andersson ve svém vyprávění procestoval křížem krážem celou Evropu. Zato Algot sebral odvahu a zeptal se, v čem vlastně spočívá hlavní svízel se socialisty. Dozvěděl se, že chtějí svrhnout krále, zavést republiku a umožnit hlasovat prakticky komukoliv!

„Jak by to asi dopadlo, kdyby kdejakej tulák moh spolurozhodovat?“ pokračoval učený sedlák. „To nejmenší, co můžeme od člověka chtít, jestli chce měnit zákony, je, aby si dokázal přečíst ty, který už máme.“

Za vydatné pomoci svého syna slíbil budoucí poslanec Sven Olsson z okresu Allbo (šestnáct farností!) svým krajanům, že bude hájit zachování monarchie a prosazovat, aby volební právo měli jen ti, kdo prokážou, že umí číst.

Skutečnost, že otec neuměl číst ani psát, Algot považoval za maličkost, se kterou se dá snadno vypořádat. Otec přece může o to víc žvanit. Třeba i před králem, bez něhož se – upřímně řečeno – docela dobře obešli.

KAPITOLA 6.

Hrabě prokazuje sedlákovi laskavost

Gustavu Bielkegrenovi se zvedl žaludek, když zjistil, že ten paličatý prasečkář byl zvolen do švédského parlamentu (kde měl samozřejmě své místo i on sám).

A jako by to nestačilo, Olsson si ještě troufl vyhledat hraběte a požádat ho o laskavost!

„Laskavost?“ vydechl udiveně hrabě. „Olssone, proč bych měl mít náladu prokazovat ti laskavost, když mi pořád házíš klacky pod nohy? Hraběnka kvůli tobě každou noc brečí do polštáře!“

Chovatel vepřů přiznal, že od hraběte nečeká přehnanou vstřícnost, ale ptát se je přece v téhle zemi pořád ještě dovoleno. Na rozdíl od mnoha jiných věcí.

„Tak co chceš?“ vyštěkl hrabě podrážděně.

Šlo o to, že prasečkářův syn už oslavil jedenadvacáté narozeniny, kdežto jeho otec pomalu stárnul. Dřív nebo později bude muset mladý Algot převzít hospodářství.

„Stejně jako hraběcí syn Mořic.“

„Pro tebe je to poručík Bielkegren,“ odsekl hrabě podrážděně a otřásl se při té představě.

„Dobře,“ pokračoval Sven. „A Algot je prostě Algot, i pro vás. Myslím, že je nejvyšší čas, aby se postavil na vlastní nohy. Dřív než vydechnu naposled. Stejně jako poručík Bielkegren – mimochodem, to povýšení bylo vážně docela rychlý! Samozřejmě, že na krále Oskara nemá, ale většinu ostatních strčí do kapsy!“

Hrabě Bielkegren pochopil, na co ten zatracený sedlák naráží. Budoucí král Oskar se stal podplukovníkem ve třinácti letech, plukovníkem v šestnácti a generálmajorem přesně v den svých osmnáctých narozenin. Neobyčejná vojenská kariéra, která se zjevně neopírala jen o jeho kvality.

„Olssone, naznačuješ snad, že můj syn si svou pozici nezaslouží?“ zeptal se hrabě a připomněl si, že už se blíží čas na každoroční úplatek generálovi.

„Kdepák!“ odvětil Sven, ač to vyznělo přesně naopak.

Už jen hraběnka dokázala hraběte Bielkegrena vytočit víc.

„Můžu teda konečně přejít k věci?“

Mohl.

Laskavost, o kterou Sven žádal, spočívala v tom, že by si Algot pronajal jednu z hraběcích chatrčí i s přilehlým políčkem. Časy byly těžké, kruté zimy ztrpčovaly lidem život. Mladík by musel dřít od rána do večera, aby vůbec vyšel. Lepší lekci pro tvrdou práci sedláka – a možná i budoucího poslance – si otec Sven nedovedl ani představit.

Budoucího poslance? zhrozil se hrabě Bielkegren. Taková funkce se přece nedědí! (Pokud ovšem nejste hrabě.)

Ale neřekl nic, protože si vzpomněl, že jedno z jeho šestatřiceti stavení nemělo nájemce. Mělo to svůj důvod – chatrč byla zpustlá a pole snad ani nemohlo být kamenitější a méně vhodné pro pěstování obilí.

Co kdyby spratkovi tohohle sedláka pronajal zrovna tuhle pastoušku? Ten kluk by jistojistě pohořel, počínaje první splátkou. Možná je to trochu přitažené za vlasy, ale proč nezkusit, aby si i Olsson jednou vychutnal, jaké to je mít neschopného potomka?

„Usedlost Kråketorp je volná,“ prohlásil hrabě. „Ale ať si střechu opraví sám a nájem chci hotově na konci každého měsíce.“

Načež stanovil nájemné, jež bylo výrazně vyšší než u kteréhokoliv jiného pachtu.

„Tisíceré díky!“ zajásal prasečkář Olsson.

KAPITOLA 7.

Čas dospět

Sven zastihl Algota ve chlévě, jak právě kydá hnůj.

„Odlož vidle, synu. Nastal čas, abys dospěl.“

„To zní slibně!“ odpověděl syn.

Čekaly ho dva až tři krušné roky v roli pachtýře, než se bude moci vrátit domů a převzít prasečí dědictví.

„Jestli to chápu správně, chatrč je v hrozným stavu a žádný z přilehlejch polí nikdy nikoho nepotěšilo,“ poznamenal táta Sven.

„To se poddá,“ opáčil syn.

Na cestu dostal Algot mladého koně jménem Brunte, taky vůz, pár knih, menší finanční obnos a hlavně domácí palírnu, po níž celé roky pokukoval – samozřejmě i s návodem k použití.

„Pamatuj, Algote, není nic důležitějšího než správná teplota,“ řekl otec.

Syn slíbil, že to bude mít na paměti.

„Tak jdi. Máma tě pozdravuje. Dneska neměla sílu vstát.“

Otec a syn si podali ruce a vážně si pohlédli do očí. Oba věděli, jak to s matkou vypadá.

KAPITOLA 8.

Hrabě dostává nápad

Hraběnka nepřestávala trpět při pomyšlení, jak ukrutně ten Olssonův pozemek překážel volnému pohybu jejích koní. Arabských plnokrevníků bylo už jedenáct, jeden krásnější a ušlechtilejší než druhý. Bylo pro ni nesnesitelné sledovat, jak se ve výběhu tísní.

Hrabě tuhle písničku musel poslouchat při obědě i při večeři a snad by ho to už docela vyvedlo z míry, kdyby si neuvědomil, že jeho prostoduchá manželka má vlastně pravdu. Ne snad proto, že by ho arabové nějak zvlášť zajímali, nýbrž proto, že prasečkářův pozemek ležel tak výhodně, že pile skýtal lepší přístup k řece, která tekla k jezeru a nakonec až k moři, kde na dřevo čekaly lodě. Jinými slovy, kdyby se mu podařilo Olssona vyštvat, mohl by utišit hraběnčiny nářky a zároveň snížit náklady na pilu, jež ani po několika desetiletích nedokázala přinášet zisk.

Gustav Bielkegren ucítil závan naděje ve chvíli, kdy Svenova manželka podlehla rakovině. Všechno se seběhlo během několika málo měsíců. Možná ji ten starý prasečkář skutečně miloval – prostý lid prý s oblibou uzavíral manželství na základě takových předpokladů. Teď však jeho syn odešel z domova a stal se pachtýřem… Třeba Olsson jen tak posedává doma a touží zmizet?

Proto se hrabě rozhodl ho znovu vyhledat a nabídnout mu poctivou cenu za ten upachtěný hektar, který překážel v cestě jemu i hraběnce. Stejnou sumu jako minule…

„Plus deset procent, Olssone!“

Když na něj prasečkář jen tupě zíral, rozhodl se Gustav nabídku ještě trochu vylepšit:

„A rovnou si z pily můžeš vzít pár fošen, abys ženě stloukl pořádnou rakev!“

Jenže to už Sven zareagoval – a rozhodně ne tak, jak hrabě čekal. Ester stále ještě ležela nahoře s rukama sepjatýma. A ten chlap měl tu drzost sedět u Svenova stolu a vyjednávat o statku, přičemž přihazuje manželčinu rakev jako součást nabídky?!

Sedlák se pomalu zvedl:

„Poslouchej mě, Bielkegrene, ty sráči! Byls vždycky hajzl! Koukej okamžitě vypadnout z mýho domu a z mýho pozemku, nebo za sebe fakt neručím!“

Gustav se rozhodl nedělat z prasečkářova výstupu velké drama. Bylo jasné, že truchlí nad ztrátou ženy, a v takovém rozpoložení může člověku uklouznout ledacos. Navíc u toho nebyli žádní svědci, takže hrabě nemusel před nikým bránit svou čest.

Ale něco se v něm přece jen zlomilo. Pokaždé, když měl tu smůlu a narazil na prasečkáře, oba si připomněli, co Olsson řekl a na co Gustav neodpověděl. To narušilo rovnováhu moci mezi nimi. Prasečkář musel pryč.

  

Představte si to štěstí, když na hranicích mezi Smålandem a Blekinge vypukl prasečí mor. Doufat, že se rozšíří až k panství Kronogården, bylo možná až příliš optimistické – ale hrabě dostal nápad, jak tomu trochu napomoci.

Vyrazil tedy do Fridaforsu, kde byla situace zjevně nejhorší. A nakonec našel přesně to, co hledal: prachobyčejnou pachtýřskou rodinu s mizerným brambořištěm, políčkem zničeným neúrodou – a chroptícím prasetem, jehož dny jsou nejspíš sečteny!

Mladý pár navíc pocházel z Gustavova rodného kraje, což jednání výrazně usnadnilo. Hrabě nabídl pachtýři práci na nejmodernější pile v celém Švédsku. Přidal k tomu pár nezávazných slov o možném povýšení – dokonce snad až na místo předáka!

Pachtýřova žena byla samozřejmě určena především k tomu, aby rodila děti, ovšem hrabě si všiml její ctižádosti. Naznačil tedy, že mladá paní může případně najít práci přímo na zámku.

Když bylo vyjednávání u konce, pachtýř se svou ženou následovali hraběte na jeho panství, kde jim byla přidělena místnost v jedné z hraběcích nádenických útulen. Na mlhavý příslib práce na zámku však Bielkegren zapomněl ještě dřív, než tam dorazili.

Pachtýřský pár nechápal, proč hrabě trvá na tom, aby s sebou vlekli i to na smrt nemocné prase. Gustav jen opáčil, že dokud žije, vždycky je nějaká naděje.

Během dlouhé cesty z Fridaforsu na Kronogården bylo praseti čím dál hůř. Po příjezdu nasadil Gustav truchlivý výraz a prohlásil, že všechny naděje jsou pryč. Nabídl se, že se o zvíře v posledním tažení postará. Prostý manžel mu za laskavost poděkoval, přičemž jeho ještě prostší žena na něj vrhla zvláštní pohled. Že by ne zcela pochopila, co řekl? Byla přece jen žena.

Když se setmělo, Gustav se potichu vplížil na Olssonovy pozemky a vypustil smrtelně nemocné prase mezi tamní zdravá zvířata. Trvalo jen chvíli, než si jedna ze starých prasnic vetřelce všimla. Pomalu k němu přikráčela, aby ho očichala – pravděpodobně proto, aby se rozhodla, zda ho přijme, nebo vyžene. Tím Gustav svou práci završil. Zbývalo jen vyčkat a sledovat, co se bude dít dál.

A světe div se! Staré prasnici se udělalo špatně dřív, než vůbec něco stačila rozhodnout. Dokonce uhynula dřív, než to umírající prase stihlo totéž. Gustav si ani nemohl vzpomenout, kdy naposledy zažil něco jiného než smůlu. A tohle možná všechno změní!

Během dvou týdnů skončilo všech tři sta prasat Svena Olssona úplně stejně. Sedlák, který až dosud vždy poctivě plnil závazky vůči dodavatelům a velkoobchodníkům, se najednou ocitl v platební neschopnosti! Věřitelé stáli fronty, ale jen do chvíle, než hrabě odkoupil všechny Olssonovy dluhy, aby je – jak sám prohlásil – sjednotil pod jednou střechou. Poté se pohodlně usadil a čekal.

A jak se dalo čekat, netrvalo dlouho a prasečkář za ním přišel s čepicí v ruce:

„Pochopil jsem, že teď musím mluvit výhradně s vámi, jestli chci dosáhnout odkladu plateb. My dva jsme si v minulosti občas vjeli do vlasů, ale tohle je tragédie, která přesahuje naše spory, co říkáte, pane hrabě?“

Pro Gustava Bielkegrena se rýsoval skvělý den. Navíc s sebou ten buran přivedl i svého pachtýřského kluka: „Pomoh jsem tátovi s počtama, aby se zase postavil na nohy,“ oznámil syn. „Mohli bysme to s váma společně projít?“

Postavil na nohy?

Hrabě si každé slovo náležitě vychutnával.

KAPITOLA 9.

Na pokraji zkázy

„No, třeba ještě není pozdě.“