Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Markéta Bolfová

KLUK V KOPAČKÁCH
TRABLE S TRENÉREM

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 193. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Michaela Tománková
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2025
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2025
Text © Markéta Bolfová, 2025
Ilustrace © Lukáš Fibrich, 2025

ISBN 978-80-271-8150-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-8149-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5626-9 (print)

Kapitola 1
DIVNÁ PARTA

Tomáš hleděl zokna svého pokoje amračil se jako Grinch, mrzutý skřet zjehooblíbené vánoční pohádky. Zelený trávník před domem, na kterém by si jindy nadšeně kopal smíčem, byl už dávno fuč azbyly po něm jen žlutohnědé cancourky smíchané sbahnem. Zvířata zHejkalky se choulila ve svých kotcích, nanejvýš tu atam ze zvědavosti vystrčila čenich nebo zobák.

Byl listopad, Tomův nejméně oblíbený měsíc vroce. Neměl ho rád nejen kvůli ledovému vichru, který mu každý den cestou do školy foukal pod čepici, ale hlavně kvůli tomu, že vlistopadu se nekonaly fotbalové tréninky. Trenér Kamil sice súsměvem říkával, že jde ozasloužených třicet dní odpočinku po náročném začátku sezóny, ale Tomášovi to připadalo spíš jako třicet dní utrpení. Raději budu měsíc vkuse umývat nádobí než tohle! říkal si. Navíc dnes byla sobota– den, který by za normálních okolností strávil na fotbalovém hřišti, vpotu tváře tam piloval nejrůznější finty, trénoval přihrávky abavil se sostatními kluky ztýmu. Místo toho se nudil jako snad ještě nikdy. Máma Tomovi navrhla, že si sním zahraje šachy, ale on to odmítl. Prý potřebuje trénovat nohy, ane mozek. Na to se táta ušklíbnul apoznamenal, že ani trénink mozku občas neuškodí.

Po dlouhém rozmýšlení se Tomáš nakonec teple oblékl, nazul si staré boty do bahna, chňapl svůj fotbalový míč arozhodl se, že zkusí zazvonit na Jirku sJulčou, zda by si nešli aspoň na chvilku zakopat na hřiště uškoly. Správného fotbalistu přece neodradí žádné počasí! Mámě přitom musel před odchodem zdomu názorně ukázat, jak si nasazuje nákrčník ačepici, jinak by ho nepustila.

„Víš, co mám teď vordinaci nemocných dětí? Všechny chrchlají ateče jim znosu,“ poučila ho.

„Jo, vím, říkáš mi to pořád, mami, ale na hřišti nemůžu být oblečený jako eskymák. Nemohl bych pořádně běhat apotil bych se jako vsauně. Vezmu si tuhle sportovní bundu, jo?“ řekl chlapec, aaniž by čekal na mámino souhlasné přikývnutí, vyrazil do studeného podzimního odpoledne. Ještě mámu zaslechl, jak za ním volá, aby to stím lítáním po hřišti moc nepřeháněl.

„Jéé, čau Tome! Promiň, dneska to nejde. Bereme státou Tuláka na cvičák. Musí se naučit aspoň základní povely ataky poslušně chodit na vodítku, víš. Na hřiště stebou půjdu jindy, jo?“ řekl Jirka, když seTomáš objevil ujeho dveří.

„Tak jo, jindy,“ svěsil ramena Tom. Třeba to vyjde sJulčou.

Julča mu otevřela skremrolí vruce apusou zaprášenou od cukru. „Ségra má dneska narozky, tak slavíme. Co třeba příští sobotu?“ Usmála se anabídla Tomovi kremroli stím, že šmakóznější určitě ještě nejedl.

„Ne, díky, nechej nějakou na pondělí pro Jirku,“ odpověděl, rozloučil se apřemýšlel co dál. Půjdu na hřiště sám! rozhodl se. Třeba tam potkám někoho ze školy. Určitě dneska nejsem jediný kluk na světě, co se nudí achce si zahrát fotbal. Nebo basket. Nebo vybišu… Tom by si zahrál cokoli– hlavně neprosedět celou sobotu doma utelky.

Na hřišti opravdu někdo byl. Vypadalo to na partu asi čtrnáctiletých kluků, kteří za doprovodu nejrůznějších skřeků anadávek hráli fotbal tři na dva. Po trávníku létala kromě míče idost přisprostlá slova, atak si Tomáš řekl, že se bude od těchhle týpků raději držet dál. Nakonec si šel kopat sám na opačnou stranu hřiště. Nejdřív se smíčem lehce proběhl ve stylu slalomu anahrával si jej zprava doleva aopačně. Potom si balón nadhazoval na koleni autoho nahlas počítal vydařené odrazy. Trénoval nejrůznější fígle, jako třeba že chce míč kopnout dopředu, ale místo toho jej bravurně obtočí kolem druhé nohy astřelí ho za sebe, jako by nahrával neviditelnému spoluhráči. Ještě před rokem mu tenhle trik moc nešel, ale díky poctivému tréninku ho už zvládá jako samotný Haaland. Dokonce za ním občas chodí ostatní spoluhráči ztýmu aprosí ho, jestli by jim svou techniku neukázal.

Pak si Tomáš ještě chvilku střílel na malou branku, která stála opuštěná anejspíš už nadobro vyřazená na okraji hřiště. Velké okupovali ti neomalení kluci, kteří Toma sice odvě hlavy převyšovali, ale chyběly jim tři zásadní věci: správná technika, slušné chování aočividně ijeden hráč, protože jejich rozdělení tři na dva nebylo úplně férové. Pořád naštvaně rozhazovali rukama astěžovali si jeden na druhého. Tom se je snažil nevnímat, ale asi po dvaceti minutách jejich halekání své snažení vzdal ařekl si, že půjde domů. Když smíčem vruce míjel onu partu, ozvalo se: „Hej, ty!“

Tom se polekaně otočil. „Kdo? Já?“ řekl aukázal prstem sám na sebe.

„Vidíš tu snad někoho jiného?“

Tomášovi se vůbec nezamlouvalo, jak sním jeden ztěch starších kluků mluví. Byl vysoký, pod nosem mu rašilo něco jako první knírek ave vlasech měl pomocí gelu uplácanou směšnou vlnu. Tomovi blesklo hlavou, že vypadá, jako by se spíš než na fotbal chystal na diskotéku.

„Co na mě tak vejráš?“ zeptal se kluk, kterému neušlo, jak si ho Tom prohlíží.

„Nevejrám,“ bránil se chlapec, ikdyž vlastně lhal.

„No, to je fuk. Sledovali jsme, jak si támhle vzadu kopeš na tu pidi bránečku. Celkem ti to šlo. Sice ne tolik jako nám,“ pochválil sebe aostatní kluky zparty, „ale šlo.“

„No, díky,“ řekl Tom, ale nebyl si jistý, jestli to, co právě slyšel, byla pochvala, nebo urážka.

„Poslyš, chybí nám jeden hráč. Nechceš se přidat? Třeba se od nás něco přiučíš.“

Od vás? To určitě! pomyslel si Tom.

„Vážně chceš hrát stím prckem? Vždyť je mu maximálně šest, koukni na něj,“ prohlásil jiný kluk, který doteď mlčky postával opodál. Byl dost podobný tomu prvnímu, až na to, že jemu vousy nerašily pod nosem, ale na bradě.

„Je mi osm,“ osmělil se Tom. „Afotbal umím hrát možná líp než vy všichni dohromady.“ Sotva onu větu dořekl, uvědomil si, že to možná trochu přepískl aže mu teď ti nagelovaní dlouháni dají na budku. Místo toho se ale rozřehtali jako stádo koňů. Tom se cítil trapně. Už už začínal couvat, že nenápadně zmizí, když vtom ho kluk sknírkem chytil za rameno.

„Hele, von je docela vtipnej, hoši! Bereme ho do party! Teda, ne úplně, ale může si snámi dneska zahrát. Nám nevadí, že jsi prcek, fakt. Mimochodem, jájsem Patrik,“ řekl kluk adal Tomovi takovou herdu do zad, až se rozkašlal.

„Tomáš,“ vysoukal ze sebe chlapec, jakmile popadl dech. Pak si znovu pozorně prohlédl své nové spoluhráče, ušklíbl se ařekl si, že tohle bude hračka.

„Hej, prcku, dobrý!“ řekl Patrik, kterému se nagelovaná vlna ve vlasech zkroutila potem, takže teď vypadal jako kokršpaněl.

„Jsem Tomáš, ne prcek!“ odsekl Tom.

Při třetím gólu brankář ve vzteku nakopnul míč tak silně, až odletěl na druhou stranu hřiště azůstal zaklíněný kdesi vkřoví. „Běž pro něj,“ křiknul na Toma.