Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

ROBERT BRYNDZA

BLÁZNIVÉ VÁNOCE COCO PINCHARDOVÉ

Text © Robert Bryndza, 2015
Translation © Iva Němcová, 2025
© Grada Publishing, a. s., 2025
Z anglických originálů vydaných v roce 2015 přeložila s přihlédnutím ke slovenskému překladu Iva Němcová
Za laskavé svolení využít jeho slovenský překlad děkujeme Jánu Bryndzovi
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy a korektury Julie Gonzálezová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Petr Hůlek, Honewa

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2025 jako svou 10 279. publikaci

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-8309-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-8308-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-6168-3 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jiné než běžně známé jsou buď produktem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

VÁNOCE
PODLE COCO

Pro Rickyho a Lolu.

Vím, že si to nemůžete přečíst, protože jste psi,
ale díky vám je náš život kompletní.

PROSINEC 1985

SOBOTA 21. PROSINCE

Nikdy by mě nenapadlo, že si tak rychle oblíbím své univerzitní město Aberystwyth. Myslela jsem si osobě, že jsem hluboce zakořeněná Londýňanka, ale tajemná krása Walesu umoře mě okouzlila. Aokouzlil mě iDaniel Pinchard.

Ráno jsme se probudili vmém podkrovním pokoji snádherným výhledem nadlážděnou přímořskou promenádu. Byli jsme dosebe hrozně zamilovaní abylo to velmi romantické, musím podotknout… Museli jsme vypadat jako ty indické čtyřruké sochy. Celou noc zuřila bouře. Vlny pleskaly obetonovou zeď oddělující promenádu odmoře avymršťovaly gigantické proudy slané vody až kmému oknu. Vánoční světýlka připevněná napouličních lampách se houpala ze strany nastranu. Zelená, červená amodrá světla blikala domého pokoje přes vodu stékající pookně adodávala všemu nádherně romantickou atmosféru. Ajako bonus ležel vmé posteli úplně nahý můj úžasný Daniel… Vždy spí nahý, což mi připadá velmi vzrušující. Má krásně vypracované tělo. Jeho hruď antického boha zdobí jen pár chloupků, které směrem dolů vedou kvypracovanému břichu. Dlouhé kaštanové vlasy mu sahají téměř poramena. Má jemné oči, hnědé jako karamel, plné rty, výrazný nos avždy bývá trochu zarostlý. Prostě sexy chlap. Jsem beznadějně zamilovaná!

Když jsem se chystala nauniverzitu, vzala mě máma nanákupy. Hlavním bodem byla vhodná noční košile. Nebylo to proto, že by chtěla, abych vposteli vypadala dobře pro své budoucí kluky.

„Budeš bydlet vpronajatém domě sdalšími dívkami anezapomeň, že odjíždíš doWalesu. Tam je možné všechno.“ Byla tak rozrušená, že se třásla, když prohrabávala regály plné nočních košil, které se zapínaly téměř až kčelu ajejichž délka sahala až kvyleštěným parketám. „Musíš se předvést jako slušná noblesní dívka, ne nějaká laciná coura… Chceš ji mít ohnivzdornou?“

„Pro případ, že by mě nějaký zamilovaný nápadník napadl se svařovací pistolí?“ zasmála jsem se.

„Nebuď hloupá…“ štěkla namě avyrazila kpokladně sněčím velmi dlouhým aplným volánků.

Ležela jsem vposteli jen vkalhotkách, bez podprsenky, asledovala spícího Daniela. Při představě, co by si pomyslela máma, kdyby nás teď viděla, jsem se musela zasmát. Moře se pomalu uklidňovalo. Slyšela jsem jen křik racků lovících kořist vyplavenou bouří. Posadila jsem se azapálila si cigaretu. Daniel otevřel oči.

„Dobré ráno, Coco,“ pozdravil mě aprotáhl si své svalnaté tělo.

„Pobouřce je všechno tak romantické,“ řekla jsem. Slunce právě natáhlo své ostré paprsky přes naše okno adopadlo naDanielovy svaly. „Danieli, podívej se namoře, jak se vdálce dotýká jemného, třpytivého… nekonečného obzoru. Je to kouzelné.“

„Máš ty nejkrásnější bradavky,“ opáčil Daniel, vzal mi cigaretu apotáhl si.

„Danieli! Snažila jsem se být romantická!“

„Já taky,“ usmál se. „Máme tři hodiny času, než budeme muset stihnout vlak doLondýna. Měli bychom to využít, jak jen to jde…“ Sjiskrou voku se naklonil nade mě, típl cigaretu apak si mě přitáhl ksobě.

Ohodinu později jsme se vyškrábali zpostele azačali balit.

„Jsou tu ještě banánky?“ zeptal se Daniel azapnul si zip džín. Otevřela jsem dveře dochodby. Všude bylo ticho. Banánky jsou moje spolubydlící Tania, Tanya aClaire. Musely stihnout dřívější vlak. Všichni spolužáci odjížděli domů naVánoce. Celý dům zapáchal polaku navlasy. Dostal se mi dokrku, až jsem se skoro udusila. Říkáme jim banánky, protože jsou zapřisáhlými fanynkami skupiny Bananarama. Atak se ichovají. Účesy si upravují podle svých velkých vzorů apoužívají při tom tuny laků, které si nasebe stříkají během nekonečného fénování. Zeptala jsem se Daniela, jestli se mám taky tak učesat.

„Lásko, já miluju tvoje vlasy takové, jaké jsou. Přirozené. Dlouhé ablond. Ale kdybys se tak chtěla česat, která banánka bys byla? Tania je Keren, Tanya je Sara aClaire je Siobhan. Není nic horšího než být druhá banánka, natož čtvrtá.“

Nemusela jsem ani odpovídat, se sklopenýma ušima jsem sním souhlasila.

Každý jsme se sbalili dojednoho kufru. Když jsme vyšli zdomu, Daniel si přes rameno přehodil svou kytaru vošuntělém pouzdře. Popromenádě jsme šli jako čerstvě zamilovaný pár ruku vruce. Zamířili jsme donaší oblíbené kavárny UDaie. Je to malý útulný podnik zasazený mezi hernou avideopůjčovnou namolu, které se táhne odpláže kmoři. Kdysi to byl pořádný rock-and-heavy-metal bar. Pak ho koupil Dai, chlapík zWalesu sobrovskýma modrýma očima, hubený abledý jako stěna. Během školního roku je kavárna místem setkávání vysokoškoláků arůzných uměleckých typů, kteří milují dobrou popovou hudbu, kterou vní Dai pouští. Usadili jsme se uokna svýhledem namoře. Kavárna byla plná diskutujících akouřících lidí. Jejich švitoření tu atam přerušoval pískot kávovaru.

„Ahoj, drahouškové,“ pozdravil nás Dai. Listoval vtéměř plném objednávkovém zápisníku. „Myslel jsem, že už jste dávno vzakouřeném Londýně.“

„Ne, vlak nám jede vpůl třetí,“ vysvětlila jsem.

„Zase Vánoce,“ řekl Dai smutně svým jemným velšským přízvukem. „Strávím je jen se svou maminkou, pokud ji před koncem svátků neuškrtím… Aco vám dnes přinesu, vy hrdličky?“

Podívala jsem se naDaniela.

„Dnes si dáme něco speciálního. Poprosím vaši velkou snídani. Dvakrát,“ objednala jsem nám poslední společné jídlo vAberystwyth.

„Čaj, nebo kávu?“

„Čaj.“ Dai si všechno zapsal avzal naše jídelní lístky.

„Zlatíčka, hned to nebude, běžím dokuchyně.“

„Coco,“ zamračil se Daniel, „já jsem si chtěl objednat jen šálek čaje.“

„Povčerejší noci potřebuješ dobít baterky,“ snažila jsem se to říct co nejtišeji.

„Vždy mě zveš, vždy platíš,“ zašeptal Daniel.

„Protože tě miluju…!“ Srdce mi začalo bít jako ozávod, když znovu zmínil peníze. Zkabelky jsem vytáhla cigarety ajednu jsem nabídla Danielovi. Jen zavrtěl hlavou aze zbytku tabáku (opravdu jen mini porce) si začal balit vlastní cigaretu.

Nastalo trochu trapné ticho. Zírali jsme namoře, Daniel vycucl poslední zbytky života zcigarety, která mu neustále zhasínala. Zachvíli nám Dai přinesl snídani. Daniel se cpal, jako by nikdy předtím nejedl. Jen se potom zaprášilo. Dorytmu nám ktomu hrála písnička Merry Christmas Everyone.

„Zpomal, máme dost času,“ snažila jsem se ho klidnit. Všimla jsem si, že pokukuje posvé kytaře opřené ostůl.

„Jdu naulici. Budu hrát asi hodinu apak zaplatím zasnídani.“ Jakmile Daniel dojedl poslední sousto, vyskočil azamířil kedveřím.

„Prosím, nechoď… venku mrzne a…“

„Aco? Nestojí to zatěch pár drobných, co mi dají?“

„Ne, svým hraním nakytaru vždycky dobře vyděláš…“

Daniel pokračoval kedveřím.

„Ten tvůj je pořádný lamač srdcí,“ díval se zaním Dai toužebně. Byl okouzlený Danielovým rozzlobeným výrazem vetváři. „Zlí kluci ti vždycky zlomí srdce… Dáš si ještě čaj?“

„Prosím. Děkuji, Dai.“ Učerstvého šálku jsem si zapálila další cigaretu. Podívala jsem se napromenádu lemovanou krásnými domy zdob krále Edwarda. Dala bych všechno zato, abych mohla zůstat tady astrávit Vánoce sDanielem. Procházeli bychom se popláži, lenošili vposteli. Strávili bychom nekonečné hodiny popíjením čaje akouřením vDaiově útulné kavárně. Nadšený Daniel se vrátil zanecelou hodinu.

„Podívej, Coco!“ Vyprázdnil svůj hudební klobouk nastůl.

„Vydělal jsi šestnáct liber?!“ Rychle jsem přepočítala peníze.

„Někdy zahodinu nevydělám ani libru. Koukej, někdo mi dokonce hodil pětilibrovku! Pět liber zamoji hudbu! Nechce se mi tomu věřit,“ rozradostněně se usmál.

„Já tomu věřím. Jsi skvělý muzikant.“

Když šel Daniel zaplatit účet, Dai otom nechtěl ani slyšet.

„Dnes je to namě,“ řekl Dai. „Veselé Vánoce!“

„Ale já jsem chtěl zaplatit…“ divil se překvapený Daniel.

„Pozvi ji někam jinam, někam, kde to bude hezčí než umě,“ nenechal se Dai.

„Ne, já chci…“

„Zavři tu svoji pěknou pusinku,“ usmál se Dai apoložil prst naDanielovy krásně vykreslené rty. „Ateď už vypadněte domů aužijte si Vánoce.“

„Díky, Dai. Veselé Vánoce itobě,“ vtiskla jsem Daiovi rychlý polibek.

„Dobře, díky, veselé Vánoce,“ poděkoval Daniel neochotně. Vtu chvíli jsme si všimli, kolik je hodin. Náš vlak měl odjíždět zapár minut. Popadli jsme kufry arozběhli se nanádraží. Narohu nádraží jsem se ohlédla anaposledy pohladila duši pohledem namoře. Vtu chvíli slunce zakryly mraky azapár vteřin jsme už seděli vjedoucím vlaku směr Londýn.

* * *

Cesta byla dlouhá avlak přeplněný. Daniel se pustil doslovního souboje schlapíkem kvůli kávě, kterou ten muž prodával zpojízdného vozíku (byla pořádně předražená, 49 pencí zajednu). Daniel hrdě vytáhl pětilibrovku, kterou si poctivě vydělal, ale ten nepříjemný starý mrzout mu ji odmítl vzít!

„Jak mám vědět, že je pravá?“ zeptal se drze adíval se naDanielovu bankovku, jako by to byla zlatá cihla ukradená zpevnosti Fort Knox.

„Proč by neměla být pravá?“ naštval se Daniel. Ten nepříjemný starý mrzout si ho začal měřit očima ajeho pohled se zastavil naošoupané hnědé kožené bundě. „Taková je teď móda,“ řekl uražený Daniel.

„Jistě, taková je móda,“ oponoval mu ten starý protiva aprstem ukazoval namladíka stojícího zaDanielem, oblečeného dodrahého značkového kabátu.

Rychle jsem začala prohrabávat kabelku, jestli nenajdu drobné, ale Daniel řekl starému muži itomu mladíkovi (který se nechtěně zapletl dohádky), aby si tu kávu ikabát strčili někam, kam slunce nesvítí, arozzlobeně odešel dovedlejšího vagonu. Zadívala jsem se natoho nepříjemného mrzouta autíkala zaDanielem. Chudák musel nauniverzitě žít zmalého stipendia, které získal. Pochází zchudé rodiny anikdy neměl peněz nazbyt. Teď, když si konečně vydělal achtěl mě pozvat nakávu, ho ten starý hlupák přede všemi ponížil. Daniel se zamkl nazáchodě. Když jsem ho konečně přesvědčila, aby vyšel ven, byli jsme už veSwindonu aon měl oči červené odpláče.

„Můžeš mě pozvat nakávu vLondýně,“ snažila jsem se mu zlepšit náladu, ale ještě jsem tím všechno zhoršila.

Když jsme dorazili doLondýna naEuston, byla už tma. Nádraží strašně smrdělo abylo špinavé jako kravín. Všechno bylo zažloutlé, ošuntělé… Ivdavu lidí jsme se drželi zaruce aprodírali se dolů dometra naNorthern line směrem nastanici King’s Cross. Pak jsme se museli rozloučit. Stáli jsme nanástupišti avhučícím davu spěchajících lidí avsilném větru proudícím ztunelu jsme se snažili slyšet jeden druhého.

„Miluju tě, Coco,“ křičel Daniel aotíral mi slzu ztváře. „Nezapomeň! Ato jsme spolu jen dva týdny.“

„Budeš mi moc chybět. Už teď mi moc chybíš, ato jsi pořád se mnou,“ křičela jsem naDaniela. Vtom kolem nás projel jeho vlak.

„Uvidíme se avezmu tě dokina anadobrou večeři… abudeme si volat každý den,“ křičel anaklonil se kemně.

Zkapsy koženého saka vytáhl fotky zfotobudky, které jsme si před pár dny vyfotili vjedné malé drogerii. Opatrně roztrhl čtyři snímky odsebe tak, aby každý měl dva. Nazadní stranu napsal číslo svého pevného telefonu. Udělala jsem to samé apak jsme si je vyměnili. Jeho vlak odjížděl, rychle mě políbil anaskočil dozavírajících se dveří. Skrz okénko vedveřích se namě smutně díval. Zůstala jsem stát jako přimražená asledovala odjíždějící vlak, dokud se neztratil vtemnotě tunelu. Pak jsem vyšla poschodech nahoru nastanici metra Circle line nacestu doBaker Street.

Cestou jsem brečela jako malé dítě. Bylo to trapné. Naštěstí tam nebylo moc lidí. Naproti mně seděla mladá žena sčerně nalíčenými rty aohnivě oranžovými vlasy vyčesanými dovýšky menšího vánočního stromečku (možná trochu přeháním ). Napadlo mě, že určitě používá víc laku navlasy než Tania, Tanya aClaire dohromady. Seděla tam sklukem oblečeným jako Boy George – měl dokonce inalíčené oči! Nauších měli zavěšené vánoční koule akolem krku pozlacené vánoční řetězy.

„Jsi vpořádku?“ zeptala se mě dívka. Usmála se tak, že byly přes popraskanou rtěnku vidět její bledé rty. Naklonila se kemně apodala mi zelený ubrousek, který musela vzít zveřejných toalet.

„Díky,“ jemně jsem si otřela slzy.

„Máš cíga?“ vyjel namě agresivně kluk.

„Hm… no… ano,“ vykoktala jsem. Díval se namě očima schovanýma zasilnou vrstvou řasenky ačerných očních stínů. Otevřela jsem kabelku, vytáhla krabičku cigaret ajednu mu nabídla.

„Aco já?“ zeptala se mě ta ženská nepřátelským tónem. „Právě jsem ti pomohla. Dala jsem ti krásný kapesník…“

Chtěla jsem jí říct, že hajzlpapír není krásný kapesník, ale oba už byli dost agresivní.

„Viděl jsem, že má kabelku plnou librových mincí,“ zamumlal chlapec. Začala jsem se rozhlížet kolem sebe avšimla jsem si, že vlak se zatěch pár zastávek dost vyprázdnil. Namém konci vagonu jsme zůstali jen my tři. Nadruhém konci stálo pár znuděných cestujících, pravděpodobně unavených zdlouhého dne vpráci. Několik znich bylo zabraných dovečerních novin. Začala jsem trochu panikařit.

„Myslí si, že je lepší než my, nemyslíš, Mikeu?“ Ta krůta si olizovala koutky černě namalovaných rtů. Měla ošklivý tlustý jazyk. Vypadala jako zdeformovaný chameleon.

„Jasně, určitě si může dovolit darovat nám izbytek cigaret. Může si koupit další…“ souhlasil sní Mike.

Vlak zastavil vestanici, popadla jsem kufr, vstala avyběhla ven. Kolena se mi třásla jako naprvním rande. Běžela jsem ponástupišti pod nepříjemně blikajícími neonovými světly, až jsem doběhla keschodišti. Otočila jsem se. Vlak odjížděl anástupiště bylo prázdné. Zastavila jsem se. Byla jsem zadýchaná jako dostihová klisna povelkém závodě. Vtu chvíli jsem ztuhla. Všimla jsem si, že nemám kabelku. Zůstala vevlaku. Měla jsem vní cigarety, deset liber, ahlavně fotky sDanielem, nakterých bylo jeho telefonní číslo. Vslzách jsem čekala nadalší vlak. Vpodzemí se dost ochladilo ajemná mlha začala zaplňovat stanici.

* * *

Když jsem dorazila naBaker Street, bylo tam mnohem příjemněji, tepleji abylo tam hodně lidí. Nad pohyblivými schody visela vánoční světýlka anaproti mně se valily rozesmáté davy lidí, nadšené zvánočních nákupů. Někteří měli vlasy ozdobené vánočními třpytkami arůznými ozdobami. Dlouhovlasý pouliční muzikant hrál upravenou verzi písně White Christmas odIrvinga Berlina. Byl skvělý, hrál jako profesionál, prsty mu klouzaly postrunách sneuvěřitelnou lehkostí. Připomínal mi Daniela.

Otec namě čekal nastanici unovinového stánku pod velkou umělou sněhovou vločkou. Vklobouku adlouhém kabátě vypadal velmi elegantně.

„Ahoj, zlato,“ pozdravil mě celý rozjařený. „Moc jsi mi chyběla.“ Sláskou mě objal. Tváří jsem se zabořila dojeho pichlavého kabátu, který byl ještě studený odchladného vzduchu venku. Podlouhé době jsem se cítila jako malá stydlivá holčička. Mohl otec vycítit, že už nejsem panna? Jen před pár hodinami jsem měla hlavu přitulenou kDanielově nahé hrudi… Začala jsem se červenat.

„Kde je máma?“ Snažila jsem se změnit atmosféru… téma… cokoli to bylo, byl to velmi zvláštní pocit.

„Připravuje Vánoce. Navánoční oběd pozvala Yvonne aAdriana Roseburyovy. Přijdou ise synem Kennethem.“ Protočila jsem oči vsloup. „Ale, Karen…“ pokáral mě otec.

Bylo mi velmi divné, že mi někdo zase říká Karen. Připadá mi to jako věčnost, co mi spolužáci nauniverzitě začali říkat Coco… Všimla jsem si, že otec stále něco vypráví.

„Jsem si jistý, že Roseburyovi se těší natvoje vyprávění ouniverzitě aWalesu. Kenneth studuje francouzštinu nauniverzitě vKeele, takže si budete mít očem povídat.“

„Jsi si tím jistý? Já studuji angličtinu nadruhém konci země.“

Otec to ignoroval. Pomalu jsme přijížděli keClarence Gate, vstupu doRegent’s Parku. Uviděla jsem jezero, polovina zněj byla pokrytá ledem. Nabřehu stál zmrzlý muž vobnošeném kabátě usudu aprodával pečené kaštany.

Otevřela jsem ústa, chtěla jsem říct, že mám chuť nakaštany, ale vzpomněla jsem si, že jsem ztratila kabelku spenězi.

Zapár minut jsme byli doma. Uvnitř jsem se málem udusila, protože topení bylo zapnuté naplné obrátky adům zapáchal sprejem naleštění nábytku. Všechno vypadalo velmi ponuře, depresivně… Máma stála uvyleštěného stolku vchodbě. Uucha měla nalepený telefon adruhou rukou si vzrcadle upravovala černé kudrnaté vlasy. Vypadala, že je připravená naboj svánočními přípravami. Zuší jí skoro vycházela pára jako rozzuřenému býkovi. Nasobě měla červenou nylonovou blůzku smega vycpávkami, vypasovanou krátkou sukni avysoké podpatky. Prstem mi teatrálně naznačovala, že je natelefonu. Přehodila si sluchátko dodruhé ruky anatáhla se kemně, aby mě objala.

Otec přinesl dovnitř můj kufr. Máma naněj pohlédla, luskla prsty azavelela: „Boty! Dolů!“

„Proč ona může být obutá?“ zašeptala jsem otci. On se jen usmál, sklopil oči azul si boty.

„Ano, Yvonne, přines prosím svůj elektrický nůž nakrájení masa… Moc se natebe těším anaAdriana. Karen pořád opakuje, jak se těší naKennetha.“

„Kdy jsem to řekla?“ zamumlala jsem směrem ktátovi. Máma se namě ošklivě podívala atelefon odnás obou odsunula dál. Zaní se houpal dlouhý kabel pevné linky, který pak přicvakla vedveřích obýváku, kde se před námi schovala.

„To je milé přivítání,“ zamračila jsem se.

„Myslí to dobře, má toho moc… Víš, Vánoce. Avřeznictví máme strašně moc zakázek,“ otec si sundal klobouk apověsil ho navěšák. „Doufám, že nám můžeš pomoct vobchodě den před Vánoci, to je nejhorší. Máme objednaných přes tři sta krocanů. Fronty budou až zaroh abudeme rádi, když to všechno stihneme.“

„Samozřejmě, tati.“

„Chyběla jsi nám,“ táta mě políbil načelo. Zdál se mi dost zničený. Máma se vrátila zobýváku apoložila telefon zpátky nastolek vchodbě.

„Pozdravují tě Yvonne aAdrian. Kenneth ti posílá, drahá Karen, velmi speciální pozdrav,“ máma měla rozzářené oči. Usmála jsem se apřemýšlela, co ten speciální pozdrav znamená. Raději to ani nechci vědět.

„Jak se má?“ zeptala jsem se ze zdvořilosti.

„Daří se mu skvěle nauniverzitě vKeele. Je jedním znejlepších vesvém ročníku anejlepší vatletice,“ vyprávěla máma nadšeně.

„Je pořád tak nudný jako černobílý ruský film?“

„Mohla bys dopadnout ihůř než Kenneth Rosebury,“ obvinila mě máma. „Karen, Karen…“ poklepala mi narameno. „Čím ses vykrmovala? Mám takový dojem, že babiččin velký zadek přeskočil generaci azaparkoval přímo natobě.“

Rozhořčeně jsem se podívala naotce. Máma mě chladně ignorovala apokračovala: „Celý dům jsme nově vytapetovali. Všechny tapety jsou luxusní značky Laura Ashley.“

Bylo toho až moc. Květinové vzory nanás útočily ze všech stran. Začala jsem se cítit dost klaustrofobicky. Svlékla jsem si kabát apověsila ho vedle otcova. Prošli jsme doobývacího pokoje, který vypadal úchvatně. Vrohu uokna stál rozsvícený vánoční stromeček krásně ozdobený vánočními koulemi, malými ozdobami, řetězy adalšími blyštivými drobnostmi. Vkrbu tancovaly plamínky anad ním viselo jmelí avánoční punčochy, dokterých jsme dávali menší dárečky. Už jako malá jsem se těšila naBoží hod ráno, až si vpunčoše najdu cukrovou myšku, čokoládky arůzné jiné malé roztomilé blbůstky.

„Tati, obývací pokoj je hezčí než chodba.“

„Tahle místnost ještě není přestavěná,“ ozvala se máma. Pak přistoupila kegramofonu apoložila jehlu nadesku. Gramofon vydával praskavé zvuky. Vtom celou místnost zaplavila nádherná melodie koledy Tichá noc.

„No, není to zrovna nejčistší nahrávka… Dejme si sherry, Bille.“ Jako napovel přešel otec ksekretáři avyndal tři skleničky nasherry. Při vytahování cinkly, jako by přišel Mikuláš. „Myslím, že už jsi dost velká najeden malý likér,“ rozhodla maminka. Měla jsem spíš chuť navelké pivo sDanielem. Vybavilo se mi, jak jsme během bouřky stáli uokna vmém pokoji veWalesu aon mě romanticky objímal…

„Není ti moc teplo, zlato?“ zeptala se máma sedící vpohodlném křesle. „Nenapadlo mě, že se vrátíš domů stakovou… izolací. Kdybych to věděla, neříkala bych tátovi, aby zatápěl vkrbu.“

„Ne, není mi horko,“ procedila jsem skrz zuby. Vkrku se mi tvořil knedlík vzteku.

„Pověz nám, jak ses měla aco jsi dělala vAberystwyth…“ Chtěla jsem křičet zplných plic. Přála jsem si, abych jim mohla říct celou pravdu, ale vím, že by to nepochopili. Hlavně máma. No, mohla jsem jim říct, že jsme se koupali nazí vledovém moři? Že vím, jak vypadá nahý chlap, aže jsem neposlechla mámu anebudu panna vesvatební noc?

„Jaký je Wales?“ zeptala se mě. „Moc jsi nám odtamtud nevolala.“ Zakousla jsem se dortů. Chtěla jsem jim alespoň říct oDanielovi.

„Našla jsem si tam skvělé kamarádky. Jmenují se Tania, Tanya sypsilonem aClaire…“

„Ano, ajsou zLondýna?“ zeptala se máma.

„Tania je zLondýna, zHighgate. Tanya sypsilonem je zChelsea aClaire je Skotka změstečka Fife.“

„Co máš proti Walesanům? Co máš proti Walesu? Někdo ti něco udělal?“

„Evelyn,“ napomenul ji otec.