Přeložila Jaroslava Hromadová

COAL RIVER

Copyright © 2020 by Ellen Marie Wiseman

All rights reserved.

Translation © Jaroslava Hromadová, 2025

ISBN 978-80-249-5806-4

Věnováno mým nejdražším:

Rylee, Harper a Lincolnovi –

nesmírně vás miluji

Na památku našeho drahého kamaráda Billyho

PRVNÍ KAPITOLA

Coal River

1912

Poslední červnový den roku, kdy se zbytek světa vzpamatovával ze zkázy Titaniku, stála devatenáctiletá Emma Malloyová před zásadní volbou. Má nasednout na vlak do Coal River v Pensylvánii, nebo se odebrat do chudobince v Brooklynu? Lékař ji propustil z manhattanské nemocnice, katolická církev jí darovala malý kufr s trochou šatstva, včetně vhodných smutečních šatů, spodního prádla, kartáčku na ruce a kostky mýdla, a teta a strýc jí poslali peníze na jízdenku. Ani ne po hodině rozvažování odešla jako ve snách z nemocnice na nádraží, rozloučila se se sestrou, nastoupila do vlaku a našla si místo. Sestra jí pověděla, že z hrozivého požáru divadla unikla jen zázrakem a že by měla být do smrti vděčná za druhou šanci, kterou dostala. S jistotou věděla jediné ‒ je teď úplný sirotek. Nezáleželo na tom, co se s ní stane nebo kam půjde. Všude ji budou provázet matka i otec, stejně jako zemřelý bratr Albert. Před nesmírným žalem a nezměrnou tíhou na prsou nebylo úniku.

Když o dva dny později vyjel vlak z dlouhého tunelu pod Ash Mountain na dřevěný most nad Coal River, naskočila Emmě husí kůže. Sice si přísahala, že se do zapadlého hornického města, nazvaného po černé řece, která tudy protékala, nikdy nevrátí, ale teď tady byla a bezmocně se řítila k místu, kde na ni čekají trvalé připomínky dne, na nějž by nejraději zapomněla.

Za okny vlaku pálilo na pensylvánskou krajinu letní slunce, až se zdálo, jako by se svět a všechno v něm nacházelo v obrovské peci. Stromy se pod žhnoucím sluncem skláněly a zvadlé listí jim už na okrajích žloutlo. Víc než měsíc nepršelo, ale černá řeka pod kolejištěm byla hluboká a valila se a kypěla podél skalnatých břehů jako otrávená polévka. Břeh kousek dál proti proudu byl porostlý stromy a ostružiním tak hustě, že tudy neprošel člověk ani zvíře. V dálce se k řece svažovaly rozeklané skály a jejich strmé útesy přetínaly jediný východ z údolí.

Emma si vzpomněla na malou lahvičku s tmavou tekutinou, kterou sebrala v nemocnici z nočního stolku, když se sestra nedívala, a schovala si ji do kabelky. Toužila pocítit na jazyku tu nahořklou látku s tišícími účinky. Bohužel v ní zbyla jenom troška laudana a nechtěla s ním plýtvat. Bůhví že bude tenhle lék potřebovat, aby následující dny přežila. Zaryla nehty do čalouněné opěrky a počítala vteřiny, než se vagon vrátil na pevnou zem. Třeba se všechno změnilo, pomyslela si. Třeba se strýc Otis tentokrát bude chovat jinak. Třeba jsem jen nervózní, protože vlak je vysoko na mostě, stovky stop ve vzduchu. Chtěla tomu věřit. Z celého srdce. Jenže se nedokázala obelhávat.

Když se vlak konečně dostal na druhou stranu řeky, přejela si prstem po kůži mezi krkem a vysokým límcem smutečních šatů, jejichž nepoddajná látka ji škrábala do horké kůže jako struhadlo. Tlusté rukávy a upnutý límec jí v rozpáleném vagonu připadaly jako svěrací kazajka nebo brnění, přestože měla prádlo o několik čísel větší. Určitě pořád existovali tací, co si mysleli, že truchlící dcera musí dodržovat smutek a chodit v černém celý rok. Ale proč musí být smuteční šaty tak nepoddajné a omezující? Jako kdyby nestačilo, že ztratila své nejbližší.

Jak se jí stýskalo po námořnických šatech s volným pasem nebo letních kalhotách. Kdyby to záleželo na ní, sundala by si korzet i bavlněnou spodničku a vyhodila by je oknem z vlaku hned po prvních minutách jízdy. Vyhrnula by si rukávy, sundala klobouk a svlékla si punčochy. Jakmile si však vybavila nervózní pohledy spolucestujících, když si z klobouku sundala závoj a nacpala ho do tašky, radši to neudělala.

Vzhledem k tomu, že strávila dětství mezi lidmi z uměleckých kruhů – herci převlečenými za vikingy a piráty, duchy a žebráky, jeptišky nebo Egypťany –, nikdy nepochopila, proč někdo hodnotí druhé podle oblečení. V divadle bylo všem fuk, když roznášela plakáty nebo běhala po okolí ve sportovních kalhotách, s čepicí kamelota nebo v klučičích košilích. Díky své drobné postavě vypadala v botách bez podpatku a pumpkách spíš jako chlapec než jako skoro dospělá dívka a se světle hnědými vlasy do pasu spletenými do jednoho copu, a nikoli vyčesanými podle poslední módy působila o hodně mladší. Jenže v bombarďákách a korzetu se dalo těžko jezdit na kole po Central Parku a podpatky a sukně neumožňovaly vylézt na galerii a sledovat zkoušky. Matka s oblibou žertovala, že má dva syny místo jednoho, a otec tvrdil, že vypadá jako porcelánová panenka v životní velikosti s malýma rukama, malým nosíkem a rty připomínajícími Amorův šíp. Říkával, že je jeho liliputka. Rodičům by nevadilo, kdyby odložila smutek a převlékla se do starých šatů.

Potom si uvědomila, že šaty, které má na sobě, široká sukně, halenka se šálovým límcem a mušelínová noční košile v otlučeném kufru byly to jediné, co měla. Všechno ostatní, včetně námořnických šatů a oblíbených pumpek, bylo pryč. Shořelo to při požáru.

Požár. To slovo ji bodlo do srdce jako nůž.

Smích a hovor ve vagonu utichaly a zesilovaly, zarývaly se jí do uší spolu s klepáním železných kol a duněním lokomotivy. Až za pár minut vlak zastaví, bude muset vstát a vystoupit. Tak to je. Nebyl důvod nad tím uvažovat. Už dýchání bylo dost obtížné. Před mírnou táhlou zatáčkou vlak trhaně zabrzdil, a jak se blížil k místnímu nádraží, otevřelo se před ní údolí jako černobílý obrázek z učebnice pro děti.

Městečko Coal River, obklopené holými štíty hor, kde nebyly skoro žádné stromy ani keře, se krčilo na okraji Bleak Mountain. Rozkládalo se na poměrně velké ploše a tvořily ho dřevěné domy, obchody, zděné budovy a hostince. Vedly tudy štěrkové silnice a nezpevněné stezky, které pokračovaly do kaňonů a údolí, nahoru do hornické vesnice a ještě dál. Klikatily se jako tmavé nohy velikého pavouka.

Nedaleko úpatí hlavního vrcholu se nad kostelní věží tyčila devítipatrová třídírna uhelné společnosti Bleak Mountain a shlížela na město jako obrovský netvor, který se naklání nad zemí a černými nozdrami chrlí do vzduchu oblaka černého kouře. Třídírna působila jako změť konstrukcí různých velikostí nakupených na sebe, jako kdyby se každý rok přistavěly další, bez ohledu na to, jak se nová část hodí k ostatním. V každém patře byly řady oken, rozdělených do několika tabulek, a úplně nahoře stálo cosi, co vypadalo jako miniaturní domek, který přistavěli na poslední chvíli. Ze země až nahoru vedly koleje, jež Emmě připomněly horskou dráhu na Coney Islandu, do které odmítala vstoupit, protože byla příliš vysoká. V okolí třídírny se nacházelo ostatní nezbytné vybavení uhelného dolu: komíny, labyrint budov a kůlen, železničních kolejí a potrubí, mostů a parních strojů. Na konci dolu byly vidět haldy hlušiny, z nichž stoupal hustý bílý kouř. Jako dítě si v noci představovala, že červená, modrá a oranžová záře vycházející z hořících hald jsou ohně pekelné.

Napravo, výš v horách, stály v rozlehlém údolí řady hornických baráků, k nimž vedly nezpevněné cesty. Emma v hornické vesnici nikdy nebyla, ale záviděla dětem, které tam žily, daleko od okázalosti a strohosti „lepších lidí“ z Coal River. Představovala si, jak běhají v trávě a lezou na stromy, zůstávají venku až do setmění, popíjejí na verandě limonádu a nemusí nosit boty. Teta Ida by ji vytahala za uši, kdyby si venku sundala boty, vylezla na strom a ušpinila si šaty. Její teta vyžadovala, aby měla při pití čaje zvednuté malíčky, a nutila ji chodit s knihami na hlavě, aby si osvojila správné držení těla. Emma nedokázala spočítat, kolikrát blouznila o tom, že s bratrem utečou, a než se rodiče vrátí z Manhattanu, ukryjí se v hornické vesnici. Kdyby to udělala, Albert by možná ještě žil.

Nalevo probleskla červená barva, a když se tím směrem podívala, znovu se jí zmocnila hrůza. U severního okraje města stálo na kopci třípatrové panské sídlo, obklopené borovým lesem a posekaným trávníkem, a v odpoledním slunci zářila jeho červená střecha. Vypadalo úplně stejně, včetně mramorové fontány na zahradě. Na rukách jí naskočila husí kůže. Potom budovu zakrylo nádraží.

Vlak zpomaloval a železná kola skřípala. Cestující vstali a chystali si zavazadla. Nemohli se dočkat, až po tak dlouhé cestě vystoupí. Emma zůstala sedět a vyhlédla z okna na nádraží. Sevřelo se jí hrdlo. Nástupiště bylo plné lidí – mužů ve vestách a slaměných kloboucích, dětí v letních bílých šatech, žen v cestovním oblečení, ovívajících se papírovými vějíři. Nalevo stála skupina policistů v brigadýrkách a vojenských kabátech ke kolenům. V rukách měli pušky a blokovali dav zachmuřených horníků v omšelých kabátech, kšiltovkách a ošuntělých buřinkách. Všichni byli zbědovaní a nervózní.

Emma uvažovala, že zůstane ve vlaku a pojede dál do další stanice nebo se otočí a vydá se zpátky. Ale zpátky kam? Domů? Malý byt jejích rodičů nad divadlem byl pryč, zničil ho oheň se vším, co v něm bylo. Mimoto další jízdenku neměla. V tašce měla pouze laudanum, prázdnou peněženku a smuteční závoj.

Kousla se do rtu a hledala v davu čekajících strýce Otise. Pak ho uviděla, jak stojí proti policii a hovoří s mladíkem ve fraku a cylindru. Strýc byl vysoký a hubený, kůži na obličeji a na rukách měl pevně napnutou, připomnělo jí to kus hovězího, které se suší na slunci. Mohutný knír a licousy měl lehce prošedivělé. Napadlo ji, že vypadá strašně staře, bezcitně a sešle. To se na něm podepsalo stáří a láska k whisky.

Cestou vlakem měla čas připravit si plán, jak by se mohla dostat z Coal River. Jestli to sehraje dobře, mohlo by se to zalíbit i strýci Otisovi. Doufala, že se mu to zalíbí. Modlila se za to, přestože s modlením přestala po Albertově smrti. Pokud její plán selže, netušila, co si počne. Nemohla strávit zbytek života na tomhle místě.

Na nástupišti nějaký muž v cylindru pokynul hlavou strýci Otisovi, přitom sledoval okna vlaku a přivřenýma očima zkoumal každý vagon. Byl vysoký, hubený a měl křivé nohy. Připadal jí zároveň známý i cizí, jako kdyby se s ním někdy dávno setkala. Potom poznala bledý rozpláclý obličej připomínající prkno s nosem a vypouklýma očima. Byl to její bratranec Percy, teď už dospělý. V duchu zaklela. Percy je pořád tady. Percy, který za ní běhal jako pejsek, dokud mu nerozrazila ret a neřekla mu, ať ji nechá na pokoji. Percy, který si z nich rád dělal legraci a odvedl je k řece v den, kdy se Albert utopil.

Cítila, jak bledne, když si vybavila ten děsivý výjev, jak její osmiletý bratr v červené čepici a zimních botách vytřeštil oči, když se led prolomil, holýma rukama se škrábal na kluzký povrch a hledal, čeho by se zachytil. Slyšela, jak ječí a vyděšeně volá její jméno. A potom ho smetl rychlý ledový proud Coal River a byl pryč. Ta hrůza a zmatek, které měl v očích, než zmizel, se jí vryly do paměti a od té doby ji neustále pronásledovaly.

Zamrkala, aby zahnala slzy, a snažila se zaplašit vzpomínku, jak se ztratil pod ledem, na jeho tmavé kudrny nadnášené proudem, prázdné a nevidoucí oči. Bylo to k nesnesení. Uklidňovala se: Bylo ti teprve deset. Varovalas ho, ať nechodí na led. Pak si zase vyčítala: Odnesla ho řeka kvůli tobě.

Sáhla si na krk, kde mívala matčin stříbrný přívěsek, než zmizel pod ledem s Albertem, a najednou měla pocit, že upadne. Chytila se okraje sedadla, aby zůstala stát. Záchvaty paniky ji přepadaly od chvíle, kdy se před čtyřmi dny probudila v nemocnici, ale tahle ataka byla tak intenzivní, až se jí udělalo špatně a pokoušely se o ni mdloby. Co to dělá, že se vrací do Coal River? Jak se může vrátit do domu tety a strýce, kde s Albertem strávila čtyři zoufalé měsíce, když jejich rodiče hledali novou práci na Manhattanu? Snad aby si dala do pořádku zničený život? Vtom ji něco napadlo a sevřel se jí žaludek.

Možná je to za trest.

Vlak sebou naposledy trhl, zastavil se a vypustil oblak páry. Stojící cestující znovu dopadli na sedadla. Emma vstala, nohy se jí třásly, uhladila si nepoddajné šaty a vzala si kufr. Počkala, až poslední člověk opustí vagon, pak si zvedla těžký lem příliš dlouhých šatů a zamířila k východu. Srdce jí bušilo jako o závod. Měla pocit, jako by se viděla zvenku, ve snu nebo ve filmu. Nakonec vystoupila a zakryla si ústa. Sirný zápach po shnilých vejcích z hořícího uhelného mouru jí potvrdil děsivou pravdu. Je zpátky v Coal River.

Potom, co Albert zemřel a rodiče ji odvezli zpátky domů na Manhattan, cítila mour ze šatů ještě několik měsíců, přestože je matka opakovaně vyprala. Ještě roky ji zápach hořícího důlního odpadu pronásledoval ve snech a ráno cítila ten nasládlý strašidelný parfém z povlečení. Jednoho dne zmizel, a tak si myslela, že už ten odporný puch nikdy neucítí.

Teď se snažila nezvracet, a když jí nosič zavazadel nabídl, že jí odnese kufr, jen zavrtěla hlavou. Kolem ní procházeli ostatní cestující, nesli si zavazadla, mávali nebo volali na čekající přátele a příbuzné. Stála na špičkách a snažila se přes jejich ramena a záda zahlédnout v davu Percyho a strýce Otise.

O dva vagony dál vystoupilo z vlaku několik vážně se tvářících mužů v obnošených kabátech a pracovních kalhotách. Horníci na ně volali, ať se vrátí, odkud přišli, a začali jejich směrem házet kamení a klacky. Policisti tlačili horníky zpátky a křičeli na ně, ať se uklidní. Jeden horník vystoupil z řady a vydal se k vlaku. Čtyři policisti namířili pušky na ostatní horníky, zatímco tři další chytili toho, co jim unikl, přitlačili ho k zemi a zkroutili mu ruce za záda. Emma sklonila hlavu a spěchala k nádražní budově. Jednou rukou si přidržovala klobouk a vzpomínala, kde viděla strýce. Najednou jí silná ruka sáhla na držadlo kufru. Otočila se, připravená, že se bude bránit. Percy se usmál a zavazadlo jí vypáčil. Zvedl cylindr jejím směrem. Měl tak jemné řasy, že téměř nebyly vidět, a světlé, skoro bílé blond vlasy.

„Ahoj, Emmo,“ řekl. „Je mi líto, že se vracíš do Coal River za tak smutných okolností, ale moc rád tě vidím.“

Pokynula mu hlavou. „Ahoj, Percy.“

V tu chvíli horník v rozedraném kabátě prolomil policejní kordon a zamířil ke strýci Otisovi, obličej rudý vzteky. Policista ho chytil za krk a táhl ho po nástupišti zpátky. Druhý policista mu přispěchal na pomoc, dal muži ruce za záda a nasadil mu pouta.

„Bože, co se to tu děje?“ zeptala se Emma.

„V tyhle dny jsou všichni nervózní,“ vysvětlil jí Percy. „Je horko.“

„Ale proč horníci na ty muže házejí kameny?“

Ohlédl se, jako kdyby si té výtržnosti všiml až teď. „Jsou to noví přistěhovalci,“ prohodil. „Horníci si myslí, že přijeli, aby jim vzali práci.“ Nabídl jí rámě, že ji provede davem. „Půjdeme?“

Nazvedla si sukni a váhavě se do něj zavěsila. „Asi ano.“

„Vypadáš úplně stejně,“ řekl. „Tedy, chci říct, že vypadáš skvěle.“

Usmála se na něj a prohlížela si tváře lidí kolem, aby se vyhnula zvědavým pohledům. Určitě ho překvapilo, že je pořád tak malá, navzdory tomu, že od její poslední návštěvy tady uplynulo devět let. Uvažovala, jak dlouho potrvá, než o jejím malém vzrůstu zažertuje. Vedl ji davem a kufrem odstrkoval lidi z cesty. Kousek od okénka, kde se prodávaly jízdenky, hovořil strýc Otis s policistou. Byl brunátný a mračil se.

„Zapište si jména všech, co dělají problémy,“ poručil mu.

„Ano, pane Shawcrossi,“ prohlásil policista.

„Otče,“ řekl Percy. „Podívej, kdo přijel.“

Strýc se usmál a rozpřáhl náruč. „Vítej zpátky, Emmo. Je mi líto, co se stalo tvým rodičům, ale moc rád tě vidím.“

„Nazdar, strýčku,“ hlesla. Zatnula zuby a nastavila mu tvář, aby ji mohl políbit.

„Panebože, děvče,“ pošeptal jí do ucha. „Kde máš smuteční závoj? Nemáš trochu studu?“

Odtáhla se, sevřela okraj kabelky a točila tkanicí mezi prsty. „Sundala jsem si závoj cestou sem. Je příšerně nepohodlný. Nemohla jsem si ho nechat celou dobu.“

„No, teď když jsi tady,“ sykl a přinutil se k úsměvu, „si ho musíš vzít, než pojedeme do města.“

Pokrčila rameny. „Obávám se, že to není možné. Ve vlaku bylo nesnesitelné vedro, a když jsem otevřela okno, závoj vyletěl ven.“

Strýc se zamračil. „Na to nemám čas. Mám plné ruce práce tady s těmi horníky. Odvez ji domů, Percy, a pak se vrať pro mě. Řekni matce, ať ji ubytuje.“

„Ano, otče,“ přikývl Percy.

Strýc Otis odcházel, ale potom se zastavil a znovu se otočil na Percyho. „Jeď po vedlejších silnicích,“ řekl mu potichu.

Skupina horníků za ním prolomila policejní kordon a spěchala přes nástupiště. Nově příchozím sprostě nadávali. Policie postoupila dopředu a zatlačila je zpátky. Strýc Otis spěchal k tomu srocení a divoce gestikuloval. Ozval se výstřel. Percy chytil Emmu za ruku a rychle vyšli z nádraží.

Nezpevněná silnice na druhé straně vlakového nádraží byla plná koní, bryček, chodců, vozů a jízdních kol. U dřevěného chodníku stál žlutý Ford Tin Lizzie. Vysoká bílá kola měl zastříkaná od bláta a přední světla v objímkách zlatavé barvy a úzké čelní sklo pokrýval jemný černý prášek. Na autě, jako na všem ostatním – okolních budovách, oknech, chodnících, markýzách před obchody, telefonních budkách i na zemi –, ležela vrstva uhelného mouru. Percy otevřel dveře u spolujezdce a pomohl Emmě nastoupit. S námahou nasoukala mohutnou černou sukni dovnitř, a když si ji dole srovnala, posadila se a rozhlédla se.

Na druhé straně ulice, pár metrů od nich, seděl hoch ve velké čepici a obnošeném kabátě, opíral se o telefonní budku, polepenou zašpiněnými letáky, a prázdným pohledem pozoroval procházející lidi a koňské povozy. Měl opuchlý bledý obličej, zapadlé, jakoby stříbrné oči a stejné husté černé vlasy, jaké měl Albert. Všimla si, že má levou nohu vyztuženou jakousi kovovou vzpěrou. Rozedrané boty a konce berlí mu trčely přes okraj chodníku do silnice.

Za ním seděli na dřevěné bedně, zády k silnici, dva starší chlapci a kouřili cigarety. Přes silnici k nim zamířil policista. Kopl chlapci do berlí, řval na něj a ukazoval mu, ať se posune dozadu. Chlapec se snažil postavit a policista jen čekal, až se mu to podaří. Emma se chystala, že vystoupí a půjde hochovi pomoct, ale než to mohla udělat, starší chlapci ho vytáhli na nohy a všichni tři odešli.

Percy jí dal kufr na zadní sedadlo, usedl za volant a nastartoval. Sundal si cylindr a nasadil si brýle a kšiltovku.

„Připravená?“

Přikývla a přitiskla si ruku na žaludek, který se jí svíral. Percy vyjel od chodníku na rušnou ulici. Vyhýbal se vyjetým kolejím, troubil na pomalé koně a pobíhající děti. Ženy na dřevěných chodnících se spolu zastavovaly, dívaly se za nimi, šeptaly si a zakrývaly si ústa rukama v rukavicích. Policisti hlídkovali u každého bloku, procházeli po chodnících a ulicích s puškami zavěšenými přes rameno. Někteří jim zamávali na pozdrav, ostatní kráčeli s hlavami svěšenými, plivali šťávu z tabáku na zem nebo kouřili cigarety.

Emma si nepamatovala, že by byly dřív ulice plné policistů. Uvažovala, že se zeptá Percyho, proč jich je všude plno, ale motor byl moc hlučný a jí se vlastně mluvit nechtělo. Když projížděli městem, ohromilo ji, jak málo věcí se tam změnilo. Měla pocit, jako by se vrátila zpátky v čase a všechny věci i lidi tam byli pořád, zamrzlí, a čekali na její návrat.

Ani dvoupatrová podniková prodejna se nijak nezměnila. Stále ty stejné cihlové komíny, loupající se červené dřevěné obklady a černé okenice. Na lehce sešikmené verandě i teď posedávaly na houpacích židlích a stoličkách skupinky starých strejců, kteří něco vyřezávali nebo hráli na převrácených sudech šachy. Na ohradě pro mezky byla stále přibitá tabulka z vypalovaného dřeva ukazující ke skládce odpadků a úzká silnice vedoucí kolem náměstí byla i teď samý výmol.

O kousek dál se směrem k nim belhala po chodníku stařenka s bílými copy, shrbená, jako by se chystala sebrat něco ze země. Vedle ní dusal hoch s dřevěnými berlemi, prázdnou nohavici pevně svázanou. Emma strnula. Ten chlapec by mohl být Albertovo dvojče. Měl jako on husté černé vlasy, na nose hnědé pihy a mírný předkus. Jak je Percy míjel, otočila se za nimi. Nemohla od toho zjevení odtrhnout pohled. Chlapec se na ni podíval vážnýma očima. Potom se zastavil a zamračil se, jako kdyby ji poznal.

Emmě se strachy sevřelo hrdlo. Bylo to všechno jen děsivá noční můra? Byl Albert celou dobu naživu, uvězněný v Coal River, a čekal na ni, až se vrátí a vysvobodí ho? Ale proč nezestárl? A co se mu stalo s nohou?

Potom se chlapec otočil a šel dál. Očividně ho to setkání nevyvedlo z míry. Emma se dívala za ním a cítila velkou bolest. Ten pocit na omdlení se vrátil s takovou silou, že se musela hodně držet, aby se nechytila Percyho za ruku.

Ne, pomyslela si. Albert je mrtvý. Přece jsem viděla jeho nehybné tělo, když ho vytáhli z ledové řeky pod železničním mostem. A taky jsem viděla, jak toho jasného zimního dne uložili jeho malou rakev do země na hřbitově Freedom Hill. Cítila jsem ledový vítr, který foukal od Bleak Mountain a pronikal až do morku kostí. Sledovala jsem, jak matka v otcově náručí naříká. To nemůže být on.

Zhluboka se nadechla, zatajila dech a snažila se nepropadnout panice. Takhle to tady bude vypadat? Bude jí každý malý chlapec z Coal River připomínat Alberta? Byli všichni místní zranění nebo zmrzačení? Nebo už definitivně přichází o rozum?

Možná si měla raději vybrat brooklynský chudobinec.

DRUHÁ KAPITOLA

Percyho automobil funěl do strmého svahu Flint Hill a na obou stranách silnice kolem nich ubíhaly stromy. Napravo byl výhled dolů na náměstí a nalevo se nad městečkem Coal River tyčilo Flintovo panské sídlo. Dvoupatrová vila v italském slohu stála na kopci na dokonale posekaném trávníku. Byla to impozantní budova s nízkými střechami a širokými okapy, víceúrovňovou terasou kolem prvních dvou pater a kovovým, bíle natřeným zábradlím, které pěkně ladilo s ozdobnými lištami. Na nejvyšší části domu stála nad střechou z červených tašek osmistěnná věž připomínající miniaturní maják.

Emmě přeběhl mráz po zádech. S hrůzou na vilu hleděla a blesklo jí hlavou, jestli by dům mohl proklít člověka. Neštěstí a smrt, jež se odehrály v tomto domě několik let před jejím narozením, se staly základem tragického příběhu, který se předával z generace na generaci.

Z příběhu Hazarda Flinta a jeho manželky Viviane se stala místní legenda. Viviane, jediná dědička důlní společnosti Bleak Mountain, se provdala za Hazarda Flinta, když jí bylo necelých šestnáct let. Byl to domluvený sňatek. O dva měsíce později její rodiče zahynuli při železničním neštěstí na cestě do Chicaga a Hazard po nich všechno převzal. Podle personálu vily byl lakomý a hrubý a ovládal svou krásnou mladou ženu stejně jako důlní společnost. Když se jim narodil syn Levi, Viviane trvala na oddělených ložnicích. Po pěti letech, když porodila druhého chlapce, si všichni říkali, jestli se Hazard změnil, nebo jestli měla Viviane milence. Potom chůva s čeledínem unesli šestidenní novorozeně a v jeho kolébce nechali vzkaz, že když dostanou deset tisíc dolarů, dítě v pořádku vrátí. Hazard nechal podle pokynů výkupné v uličce za kovárnou, ale dítě už nikdo nikdy nespatřil.

Povídalo se, že Hazard objevil v létě roku 1889 Viviane oběšenou na trámu. Na cedrové podlaze pod jejíma nohama ležel dopis na rozloučenou, rozmazaný od slz, kde psala, že nedokázala bez dítěte žít. Od té doby se mládež z Coal River strašila historkami o duchovi ženy, který stával v oknech věžičky a čekal, až se syn vrátí domů. Během let vyhnali z pozemku mnohé místní výrostky, když šplhali na mříž na okně dětského pokoje a snažili se nahlédnout do místnosti, která údajně zůstala netknutá ode dne, kdy chlapeček zmizel.

Emma měla v živé paměti zšeřelé chodby obložené dřevem, perské koberce, masivní nábytek a malované portréty na zdech. Pořád cítila na patře staré dřevo a omítku, připomínající piliny se studenou ovesnou kaší. Proč před tolika lety nevymyslela způsob, jak utéct? Možná že kdyby rozbila některé postranní okno nebo dveře na terasu, Albert by ještě žil.

Vzpomínala na tu zimu, kdy Percy a jeho kamarádi navedli Alberta, ať se vloupá do Flintovy vily. Celé týdny si z něj dělali legraci, posmívali se jeho městským šatům a říkali mu baba, protože měl husté vlnité vlasy. Když se jednoho dne vracela domů z podnikové prodejny, kam šla koupit brambory, uviděla Percyho a jeho kamarády, jak vykukují nad zasněženým živým plotem před Flintovou vilou, chichotají se a vsázejí se, jestli kluka, co šel do domu, chytí, nebo ne. Když jí Percy prozradil, že Albertovi slíbili, že mu přestanou nadávat, jestli ukradne něco z dětského pokoje na důkaz toho, že byl uvnitř, hodila po něm tašku s bramborami a utíkala bratra zachránit.

Přešla po špičkách zahradní terasu, proklouzla zadními dveřmi a vkradla se přes letní kuchyni do zadní chodby. Uprostřed byly pootevřené dveře a rozléhal se tam rytmický hlas, jako kdyby někdo nahlas četl. Popošla kousek, stále se držíc u zdi, a nahlédla do pokoje. Nohy se jí třásly. Uvnitř seděla u mahagonového stolu starší žena a bledý tmavovlasý chlapec, hlavy skloněné nad otevřenou knihou. Byla to vychovatelka a Vivianin prvorozený syn Levi, který tam podle tety Idy byl uvězněný, protože Hazard Flint se bál, že ztratí i jeho. Emma přešla na druhou stranu chodby a spěchala dál. Napadlo ji, že kdyby pan Flint tušil, jak snadno se člověk dostane do jeho vily, vyděsilo by ho to.

Alberta našla nahoře v dětském pokoji, jak pláče a třese se vedle kolébky pokryté pavučinami, zaprášené chrastítko v ruce a kalhoty vepředu počurané. Chrastítko mu vytrhla z ruky, hodila ho zpátky do kolébky a odvedla bratra z pokoje. Cestou dolů pořád opakoval, že v zrcadle v dětském pokoji viděl ducha Viviane, jak na něj ukazuje hubeným prstem. Na sobě měla bílou noční košili a kolem pohmožděného krku oprátku. A z úst jí visel oteklý černý jazyk.

Emma se snažila bratra utišit a zvolila nejrychlejší cestu ven – hlavní chodbou a vstupními dveřmi. Percy a jeho kamarádi čekali na konci chodníku. Smáli se a ukazovali na Albertovy mokré kalhoty, a když přísahal, že viděl Vivianina ducha, řehtali se o to víc. Když Alberta Percy svalil na zem, Emma mu dala pěstí do nosu. Potom chytila bratra za kabát, zvedla ho a chystala se odejít. Jenže než mohli uniknout, Percy ji popadl za ruku, strhl jí z krku matčin přívěsek a utekl. Pronásledovala ho i ostatní chlapce po silnici, Albert těsně za ní. Bratr ji prosil, ať se zastaví a nechá je být. Že Percy přinese přívěsek domů později. Jenže ona ho neposlechla a běžela dál. Chlapci zamířili k řece a ona za nimi. Zastavili se na břehu. Percy držel přívěsek tak, aby na něj nedosáhla, a smál se. Kopla ho do slabin a přívěsek mu upadl do sněhu. Potom ho jeden z jeho kamarádů sebral a hodil ho na led. Albert šel pro něj.

Snažila se tu vzpomínku zahnat a zatmělo se jí před očima.

Percy si všiml, že se dívá nahoru na panské sídlo, a zpomalil. „Hazard Flint tam pořád žije,“ křikl, aby přehlušil motor.

Upřela zrak na silnici, v ústech jí vyprahlo.

„Levi taky,“ dodal. „Pracuje pro pana Flinta. Je jen otázkou času, než všechno zdědí.“

Mlčela. Připadalo jí, že je uvězněná v děsivém snu a ráno nepřichází. Třeba přece jenom zemřela při požáru a tohle je peklo. Percy sešlápl plyn, přeřadil a odbočil do strmého svahu k domu rodičů.

Strýček Otis a teta Ida bydleli ve žluté třípatrové vile postavené ve viktoriánském stylu, s věží na jednom rohu a nápadnou římsou. Nemovitost byla dost daleko od dolu, aby se sem nedostal uhelný prach, a rozlehlý pozemek stínily vysoké borovice, horský vavřín a šeříky. V altánech stály květináče s kapradinami a proutěný nábytek a v předzahrádce rostly denivky s černými středy. Percy zaparkoval na příjezdové cestě, pomohl Emmě vystoupit a vyndal jí ze zadního sedadla kufr. Rozhlédla se a otevřel se před ní výhled do vzdálenosti několika mil všemi směry.

Městečko Coal River leželo pod ní uprostřed údolí. Viděla hlavní třídu i náměstí. Domy a budovy tvořily nahodilé skupiny mezi silnicemi a žlutavými loukami. Červená střecha Flintovy vily zářila v poledním slunci jako krvavá skvrna v moři hnědé. Směrem na východ tekla pod železničním mostem Coal River, černá a klikatá, připomínající nízkou hradbu bouřkových mraků těsně nad zemí. Hřebeny hor v dálce vypadaly jako vlny šedivého kouře, válející se na obloze.

Tetu Idu zastihli v jídelně, kde dohlížela na prostírání stolu. Jako v ostatních pokojích třípatrového viktoriánského domu i tady byl masivní mahagonový nábytek, skleněné sošky, vázy, olejomalby, koberce a dečky. Emmě připadalo, že se výzdoba od její poslední návštěvy zdvojnásobila. Teta Ida měla na sobě fialové šaty s kanýry a na krku medailonek, zcela určitě z pravé slonoviny, s uzounkým, téměř nepatrným zlatým lemem. Kolikrát Emma ten medailonek viděla v děsivých snech, jak se nad ní houpá na zmrzlém břehu Coal River? Kolikrát nad Albertovým mrtvým tělem? Vedle jeho hrobu?

U stolu skládala šedovlasá žena v uniformě služebné ubrousky broskvové barvy a pečlivě je zasouvala pod příbory. Artritida jí zdeformovala ruce a klouby. Služka upustila lžíci a teta Ida jí vyškubla ubrousky z ruky a popuzeně našpulila rty. Potom Ida uviděla Percyho a Emmu, jak vcházejí do dveří, a její výraz zjihl. Ubrousky položila na stůl a vydala se k nim s otevřenou náručí.

„Emmo,“ zvolala a hlas se jí zadrhl. Byla Emmina teta z matčiny strany, ale nikdo by to při pohledu na ni nehádal. Zatímco Emmina matka byla světlovlasá a štíhlá, teta Ida byla malá, při těle a kaštanově hnědé vlasy s pěšinkou uprostřed měla sčesané dozadu, čímž vynikl její kulatý obličej. „Pojď sem, ať tě obejmu, ty moje chudinko.“

Emma tetu lehce objala. Teta ji políbila na tváře, potom ji pustila, ustoupila dozadu a po buclatých tvářích se jí kutálely slzy.

„Nemůžu uvěřit, že moje sestra zemřela. A za tak děsivých okolností.“ Vytáhla si z rukávu kapesník a utřela si oči. „Bůhví že jsme se mnohokrát neshodly, ale pořád to byla moje sestra. Měla jsem ji ráda.“

Emmu sevřelo na prsou. „Ona tě taky měla ráda.“

Za tetou šedovlasá služebná zakopla o nohu křesla a upadla. Sklenice tlumeně žuchla na tlustý koberec a skutálela se tetě Idě k nohám. Emma udělala rychlý krok dopředu, zvedla sklenici a podala ji služebné. Stará žena se na ni vděčně usmála a lehce jí pokynula hlavou.

„Co se to s vámi sakra děje, Cooková?“ křikla teta s rukama v bok. „Přísahám, že jste čím dál nemotornější.“

„Promiňte, paní,“ omlouvala se služebná. „Budu si dávat větší pozor.“

„To byste měla. Teď když přijela moje neteř a bude mi pomáhat, mohla bych vás propustit.“

„Ano, paní,“ řekla Cooková. Postavila sklenici na stůl, složila poslední ubrousek a belhala se z pokoje.

Teta Ida si zastrčila kapesník zpátky do rukávu a prohlédla si Emmu od hlavy k patám. „Proboha, dítě, co to máš na sobě? Ty šaty vypadají jako po mé babičce. Nemluvě o tom, že jsou moc velké.“

„Vím, že mi zrovna nepadnou,“ přikývla Emma. „Ale je to všechno, co…“

„Maggie!“ křikla teta Ida přes rameno, až Emma leknutím nadskočila. Když Maggie okamžitě nezareagovala, teta zavrtěla hlavou a zamračila se. „Maggie, okamžitě sem pojď!“

V zadní části domu se ozvaly kroky, sbíhající po dřevěném schodišti. Za pár vteřin vrazila do pokoje mladá dívka, celá červená. „Ano, paní Shawcrossová?“

„Dohlédni na to, ať máme dost látky na nové šaty pro mou neteř,“ poručila jí teta Ida. „Bude potřebovat jedny na běžné nošení, jedny na domácí práce a dvoje na ven.“

„Ano, paní Shawcrossová,“ odpověděla Maggie. „Zítra ráno ze všeho nejdřív zaběhnu do obchodu s oděvy.“

Teta se k Maggie otočila. „Ne. Zaběhneš tam hned teď.“

„Ano, paní Shawcrossová.“ Maggie udělala pukrle a vyběhla z pokoje.

„Mami, proč nenecháš Emmu, aby se nejdřív zabydlela, než ji začneš vylepšovat?“ zeptal se Percy.

„To je v pořádku,“ řekla Emma a strojeně se usmála. „Ale jestli můžu poprosit, tak nic načančaného. Mám ráda šaty pohodlné a jednoduché.“

Ida se zasmála a řekla: „S tím si nedělej starosti. Nehodláme vyhazovat peníze, abys vypadala jako malá panenka. Doba je těžká, Emmo. Stačí, že jsme souhlasili, že ti poskytneme střechu nad hlavou, co myslíš?“

Emma jen mlčky přikývla a cítila, jak jí do tváře stoupá horko.

„Mám Emmě ukázat, kde bude bydlet, aby si mohla odpočinout?“ zeptal se Percy.

„Ne, ne,“ odbyla ho Ida. „Udělám to já. Ty dojeď pro otce. Večeře bude hotová za půl hodiny.“

„Ano, mami,“ přikývl Percy, pokynul hlavou Emmě a odešel.

Teta Ida vzala Emmu pod paží, vedla ji z jídelny do haly a tlustou dlaní ji poplácala po zápěstí. Prošly halou a obývacím pokojem, kde teta stávala nad Percym, když cvičil na piano, a pleskala ho po hlavě, když zahrál na špatnou klávesu. Ať se snažil sebevíc, vždycky udělal nějakou chybu. Jednou, když v pokoji nikdo nebyl, se Emma lehce dotkla kláves a snažila se zpaměti zahrát píseň Oh my darling, Clementine. Jenže se hned přihnala teta Ida, málem jí přirazila prsty víkem a zakázala jí na klavír sahat. Už nikdy to neudělala.

Když vešly do salonu, Emmě se sevřelo hrdlo. Věděla, že až znovu uvidí ten pokoj, bolestné vzpomínky budou zpátky. Jen doufala, že se to tam během posledních devíti let změnilo – že přestavěli nábytek nebo vymalovali. Nezměnilo se tam nic. Vybavila si Albertovo tělíčko, jak leží pod mosazným lustrem. Na všech dveřích visely černé stuhy a fialky, všechna zrcadla byla zakrytá černou látkou a ručičky hodin stály. Emma mlčela, když teta trvala na tom, aby seděla modelem vedle bratra pro smuteční portrét. Potom zůstala v tmavém pokoji, odmítala ho opustit, odmítala spát i jíst, dokud se rodiče nevrátili z Manhattanu. Jen seděla v ušáku, který stál v koutě, a pozorovala, jak kapičky vody z řeky padají z Albertova tajícího těla a smáčí perský koberec pod márami.

Když konečně uviděla, jak rodiče vcházejí do salonu, zatajila dech, neschopná pohnout se. Byla si jistá, že už s ní nikdy nepromluví. Potom přistoupili k Albertovi, matka si přitiskla třesoucí se prsty na ústa, otec měl obličej zkroucený žalem, a ona vstala.

„Mami,“ hlesla a nohy se pod ní podlomily.

Matka k ní přiběhla a chytila ji, klekla si a přitiskla si ji na prsa. Když se Emma začala třást a naříkat, rozplakala se poprvé od chvíle, co se bratr utopil, matka ji pevně tiskla a pořád opakovala, že všechno bude dobré. Otec ji hladil po tvářích a prosil ji, ať je statečná, protože by nesnesli, kdyby se něco stalo i jí.

Emma netušila, že člověk dokáže plakat tak usedavě, až skoro nemůže dýchat, a vzlykat, jako by mu ty zvuky vycházely z hloubi duše. Vybavila si, že ji na chvilku napadlo, jestli je možné, aby se desetileté dítě zbláznilo. Pak jí rodiče zahynuli při požáru a ona se znovu zhroutila, přesvědčená, že ji bolest z jejich ztráty zabije. Tehdy byla v bílém nemocničním pokoji a vedle postele stál přísně se tvářící lékař a apatická sestra. Neměla nikoho, kdo by ji objal, kdo by jí řekl, že všechno bude dobré, nikoho, kdo by jí dal pusu na zpocené čelo. Když na to teď myslela, ta bolest se znovu vrátila a málem ji zabila.

„Emmo?“ ozvala se teta Ida a vrátila ji do současnosti.

Zamrkala. „Promiň. Cos říkala?“

„Zajímalo by mě, co si myslíš o nových závěsech,“ pronesla pyšně, jako kdyby je sama ušila. „Ty staré byly vyrudlé, tak jsem je musela vyhodit.“

„Jsou moc hezké,“ řekla Emma a snažila se, aby to působilo, že ji to zajímá. Tyhle závěsy vypadaly přesně jako ty před devíti lety.

Teta ji odvedla přes kuchyni s bílou dlažbou do zadní části domu a jejich kroky se rozléhaly chodbou. Vešly do krátké haly a zamířily po příkrém úzkém schodišti k části určené pro služebnictvo.

„Věřím, že mi odpustíš,“ řekla teta Ida. „Ale pokoj, který jsi měla ty a…“ Zaváhala a zastavila se. „Promiň, nemůžu vyslovit jeho jméno, aniž by se mi udělalo špatně.“

„Albert?“

„Ano, tvůj chudák bratr Albert. Ať odpočívá v pokoji.“ Pokřižovala se a šla dál. „Taková škoda. Celý život měl před sebou. Teď zemřela i moje sestra.“ Zakroutila hlavou a posmutněla. „Omlouvám se,“ řekla. „Je to… Všechno je to pro mě tak bolestivé. Nikdy jsem si nemyslela, že život může být tak smutný.“

Emma sevřela zábradlí pevněji. „Vím, co myslíš.“

„Na tomhle světě je hodně neštěstí,“ vzdychla teta Ida a popotáhla. „Pro citlivé osoby jako já to může být hrozně těžké. Kéž bych neviděla nebo neslyšela, jak lidé trpí. Proto se snažím kvůli sobě soustředit se na pozitivní věci.“

Jen kdyby to bylo takhle snadné, pomyslela si Emma. Pak si vzpomněla na hocha, který seděl vedle telefonní budky, a Albertova dvojníka s chybějící nohou. „Když mluvíme o utrpení, můžu se na něco zeptat?“

„Samozřejmě, drahoušku. Na cokoli.“

„Cestou z nádraží jsem viděla ve městě dva chlapce,“ řekla. „Jednomu chyběla noha a druhý měl na noze kovovou výztuhu. Víš, co se jim stalo?“

Teta se znovu zastavila. Sáhla si na brož. „Ach, drahoušku, myslíš ty chudáky kluky z třídírny?“

„Kluky z třídírny? Kdo to je?“

Teta Ida zvedla ukazováček a naznačila, že by Emma měla mlčet. „Prosím,“ zamračila se. „Je pro mě moc depresivní mluvit o tom zrovna teď. Na jeden den už bylo smutku dost, nemyslíš?“

„Ano, teto,“ pípla Emma.

Teta Ida pokračovala po schodech nahoru a těžce dýchala. Pak se usmála a nálada se jí najednou zlepšila. „Jak jsem říkala, pokoj, kde jste s Albertem posledně bydleli, jsem zařídila jako krejčovskou dílnu. A Maggie je ta nejskvělejší švadlena. Počkej, až uvidíš ty krásné šaty, co mi ušila. Takže pro tebe už není v hlavní části domu dost místa.“

„To je v pořádku,“ přikývla Emma. „Já moc nepotřebuju.“

Vlastně se jí ulevilo. Ložnice, kterou sdílela s Albertem, by byla plná vzpomínek na to, jak si hráli na schovávanou ve skříních a pod postelemi, vykukovali z oken a špehovali Percyho, když měl výuku vzadu na zahradě, jak hráli mikádo a dvacet otázek, když je strýc Otis zamkl v jejich pokoji, aby nerušili hosty na večírku. Bylo by moc těžké vrátit se tam.

Nahoře ji teta Ida dovedla úzkou, bíle vymalovanou chodbou k jednokřídlým dveřím. Zastavila se, aby popadla dech, a řekla: „Většinu personálu jsme propustili, protože nemůžeme najít spolehlivé lidi.“ Ukázala na konec chodby. „Splachovací záchod je tamhle. Budeš ho muset sdílet s Maggie a Cookovou, ale nemělo by to vadit.“ Vyndala z kapsy zástěry svazek klíčů a odemkla dveře. „Určitě tady budeš mít tolik místa, kolik potřebuješ.“

V úzkém pokoji stála u zdi postel s kovovým čelem, matrace byla přikrytá hnědým vlněným přehozem. Okno naproti postele bylo ze šesti tabulek a vedlo do zahrady. Byl tam dřevěný stolek s umyvadlem, modrý prádelník, křeslo a zelený ošuntělý koberec, zakrývající půlku dřevěné podlahy. Zadní stěnu pokrývala žlutá tapeta s drobnými růžičkami. Ostatní zdi byly bílé.

Emma se strojeně usmála a zalhala: „Je to dokonalé.“

„Jsem ráda, že si to myslíš,“ pravila teta Ida. „Moc jsem se bála, že budeš smutná, že nejsi v hlavní budově s námi.“

„To vůbec. Je větší než můj pokoj na Manhattanu.“ Emma postavila kufr, sundala si klobouk a položila ho i s kabelkou na postel. „Kdyby ti to nevadilo, teď bych si trochu odpočinula. Cesta vlakem byla dost úmorná.“

„Teď?“ Teta Ida se ušklíbla, jako kdyby ucítila něco zkaženého. „Ale tvůj strýc tě bude čekat u večeře. Víš, jak to bere, když…“

„Omlouvám se,“ hlesla Emma. „Máš pravdu. Trochu se upravím a hned přijdu dolů.“

Teta Ida si spojila dlaně pod bradou, jako kdyby se modlila, a zatřásla s nimi. „To bude nejlepší,“ řekla. „Musíme probrat spoustu věcí, Emmo. Teď tady máš domov a tvůj strýc má jistá pravidla a očekávání. Určitě tady nechceš začít špatně.“

„Samozřejmě že ne,“ ujistila ji Emma nervózně. Sevřela kliku dveří, začala je zavírat a poslala tím tetu Idu zpátky do chodby.

„Dvacet minut,“ upozornila ji Ida. „Ne déle.“

„Ano, tetičko.“

„Pamatuj na to, co vždycky říká tvůj strýc,“ připomněla jí teta. „Hodiny nevynalezli pro nic za nic.“

„Ano, teto Ido. Pamatuju.“

Dveře se zaklaply. Emma o krok couvla, zírala na bílou kliku a snažila se vzpamatovat. Bylo to marné. Zachvátila ji panika. Třesoucíma se rukama otevřela kabelku, vytáhla smuteční závoj a sevřela skleněnou ampulku. Otevřela ji a pozřela pár kapek hořké tekutiny. Potom si zula boty a sesula se na postel. Zavřela oči a zakryla si rukama obličej. Strašně se jí stýskalo po domově a cítila nesmírnou bolest.

Po několika dlouhých, nesnesitelných minutách ucítila, jak jí laudanum prochází žilami a svaly a uvolňuje tu bolest na hrudi. Když usoudila, že si může sednout, aniž by se jí udělalo mdlo, sundala nohy z postele a vstala. Rozepnula si dlouhé rukávy a vysoký límec smutečních šatů, uvolnila pásek a stáhla si šaty přes hlavu. Podšívka sukně se jí zachytila ve vlasech a na chvilku tam uvízla. Nakonec těžkými šaty nad hlavou škubla a vytrhla si malý chomáč vlasů. Bolestí jí vyhrkly slzy. Zamrkala, aby potlačila další nával zoufalství. Svlékla si spodničku, rozvázala korzet a stáhla si punčochy.

Jakmile mohla zase normálně dýchat, otevřela kufr a vyndala z vnitřní kapsy číslo New York Times – dala jí ho jedna sestra, než odešla z nemocnice. Sedla si na postel, nalistovala stránku se seznamem zaměstnanců divadla, kteří zemřeli při požáru, a už snad posté četla jména rodičů.

Když se s otcem ještě na Manhattanu procházeli kolem kanceláří New York Times na One Times Square, pokaždé zavtipkoval, že jeho jméno se dostane do novin, jedině až umře. Říkával, že až ten den nastane, chce, aby si uvědomila, že žil tak, jak chtěl, a že ji miloval nejvíc na světě. Bez ohledu na to, jak moc jí bude chybět, až tu nebude, chtěl, aby se soustředila na budoucnost, na zbytek svého života a postarala se, aby byla šťastná. Písmo se jí rozostřilo, ale snažila se být šťastná. Jenže to nefungovalo. Vrátila noviny do kufru a svlékla si košili.

U nočního stolku visel na kovovém háčku tenký ručník a na přeložené žínce ležela kostka levandulového mýdla. Vzala konev a s úlevou zjistila, že je plná vody. Nalila si trochu do umyvadla a opláchla si obličej. Potom si žínkou a mýdlem očistila ruce a krk, drbala ze sebe třídenní špínu a pot. Tolik toužila ponořit se do vany plné horké mýdlové vody, aby si umyla špinavé vlasy a uvolnila unavené svaly. Na to však nebyl čas.

Když se umyla, rozpustila si vlasy, rozčesala je a zapletla do dlouhého copu, který jí spadal na záda. Oblékla si spodničku a klotovou sukni, pásek si zavázala kolem pasu, aby jí sukně nespadla, vzala si volnou halenku s šálovým límcem a jediné boty – šněrovací se špičkou a podpatky. Potom se zhluboka nadechla, otevřela dveře a sešla dolů.

TŘETÍ KAPITOLA

Seděli v jídelně pod plynovým lustrem a jeho mihotavé plamínky se odrážely na stropě z ořechového dřeva. Strýc Otis, v čele stolu, s tetou Idou po levici a Percym po pravici, držel láhev vína a studoval vinětu. Teta Ida rozhodla, že Emma se posadí vedle Percyho, aby na sebe nemuseli u nebývale dlouhého stolu křičet. Na příborníku za tetou byly nachystané tácy s rostbífem, mísy s fazolkami a nakládanou řepou a košík čerstvě upečených sladkých rohlíků. Emmě se málem udělalo špatně, když na jídlo jen pomyslela. Stačila by jí sklenice studené vody. Na stole bylo z nápojů jedině víno, káva a teplý čaj. Ta trocha laudana už bohužel přestávala působit, takže se s plnou silou vrátil strach, že je v pasti. Uvažovala, že si dá sklenku vína, ale bála se, že by pak s pitím nepřestala. Jediné, co cítila, bylo teplo a prach vycházející z perského koberce. Chtěla se zeptat, jestli by mohla otevřít jedno ze tří velkých oken, ale rozmyslela si to.

Ten stísněný pocit ještě zhoršovaly tmavé, dřevem obložené stěny a veliké plátno nad kamenným krbem s portrétem Shawcrossovy rodiny. Strýc Otis v černém obleku s kravatou seděl na vysoké židli a tvářil se znuděně. Vedle něj stála teta v červených tylových šatech, prsa jí z utaženého korzetu sahala skoro až k dvojité bradě. Jednu ruku si položila na strýcovo rameno. Uprostřed stál Percy, na sobě bílý námořnický oblek s modrým límcem, tlusté nohy nacpané do tmavě modrých úzkých kalhot a v obličeji bledý jako smrtka.

Emma vzpomínala na den, kdy rodiče ji a Alberta nechali v Coal River a vrátili se na Manhattan, aby si našli novou práci. Když vystoupili na nádraží a oni se vraceli bryčkou do strýcova domu, svírala matčin medailonek tak silně, až jí jeho okraje málem rozřízly prsty. Později jim strýc Otis, přesně u tohoto jídelního stolu, oznámil, že odteď si budou muset pobyt u nich odpracovat. Koneckonců je vzal k sobě potom, co rodiče přišli v New Yorku o práci, a už u nich byli dvakrát déle, než bylo domluveno. Druhý den ráno už Albert čistil boty a Emma drhla na kolenou podlahu v koupelně. Teta Ida stála nad ní, aby se přesvědčila, že si dvakrát vymáchala hadr. Od té doby každý den leštila příbory, skládala prádlo, zametala pokoje a žehlila, zatímco Albert krmil prasata, štípal a nosil dříví a čistil a plnil petrolejky.

Jednou během zimní oblevy poslal strýc Otis Emmu, aby ze žebříku umyla okna v patře. Prosila ho, ať jí takovou práci nedává, a Albert se dokonce nabídl, že to udělá za ni, ale strýc Otis jeho nabídku odmítl a trval na tom, že se Emma musí svému strachu postavit. Když nahoře na žebříku ztuhla a bála se slézt dolů, poslal čeledína, aby ji zachránil. Za trest dva dny nedostala oběd a nařkl ji, že se chtěla vykroutit z práce. Týden nato, když Albert zapomněl zavřít chlívek s prasaty, ho strýc Otis přinutil, aby klečel na kukuřičném klasu tři hodiny, a když se potom belhal do kuchyně a kolena měl červená a oteklá, osopil se na něj, ať sebou hodí.

Teď musela čelit strýci sama, bez Alberta, který na ni dělal za jeho zády obličeje, když jim večer dával kázání nebo měl záchvaty zuřivosti. Jak to bez bratra přežije?

„Dokud bydlí v tomhle domě, musí nosit řádné smuteční šaty,“ prohlásil strýc Otis.

„Její smuteční šaty jsou moc velké,“ namítla teta Ida. „I oblečení, co má teď, je moc volné. Nemyslím, že její rodiče vydělali dost peněz, aby té chudince koupili pořádné oblečení. Ať je jim země lehká.“

Emma otevřela ústa, že něco řekne, ale strýc Otis ji zarazil.

„Tak jí nech jedny ušít. Stačí, že sedí u mého stolu a neprojevuje úctu mrtvým rodičům. Na veřejnosti to tolerovat nebudu.“ Vyškubl ubrousek zpod příboru, utřel si s ním čelo a zastrčil si ho za vestu jako bryndák.

„Pravidla se změnila, strýčku,“ pronesla Emma s rukama v klíně. „Ve velkých městech už ženy nenosí černé šaty, když mají smutek. Teď se nosí šedivá, tmavě červená, nebo dokonce světle fialová. Moje matka nosila po bratrově smrti smutek jenom týden. Albert věděl, že ho milovala, takže nezáleželo na tom, co si oblékla.“

„Možná to tak chodí ve městě, ale tohle je Coal River a já nedovolím, abys naší rodině dělala ostudu,“ trval na svém.

„To samozřejmě nebude, drahý,“ uklidňovala ho teta Ida a poklepala na ubrus vedle manželova talíře. „Postarám se, aby měla smuteční šaty na ven. Jestli si doopravdy myslíš, že je to tak správně.“

Strýc Otis se ušklíbl, jako kdyby snědl zkažené maso. „Zbláznila ses? Jistěže je to správně.“

„Nejsem si tím jistá,“ nedala se teta Ida. „Začínám si myslet, že by nebyl dobrý nápad, aby Emma chodila po městě ve smutečních šatech.“

„Taková kravina!“ odsekl strýc Otis. „Tohle nebudu poslouchat.“

Teta Ida našpulila rty. „Prosím, není třeba mluvit sprostě.“

Strýc si těžce vzdychl, zklidnil se, upřel pohled na manželku a najednou zjihl. „Promiň, drahoušku. Víš, že důvěřuju tvému úsudku, ale tentokrát nemáš pravdu. Chápeš to, ne?“

„Jen mě poslouchej, než něco řekneš,“ prohlásila teta Ida. „Víš, co jsou horníci zač. Jsou pověrčiví. Už na sobotním dýchánku si dámy šuškaly, že by Emma mohla přinést Coal River smůlu.“

Emma sebou trhla, jako kdyby dostala ránu. „Já?“ zeptala se. „Ale proč?“

Strýc Otis obrátil oči k nebi. „Musíš přestat poslouchat ty staré slepice,“ prohodil k manželce. „Nemají nic lepšího na práci než žvanit a popichovat.“

Teta Ida zavrtěla hlavou: „Ne, ne. Nejsou to jenom dámy z kongregace. Mary Fergusonová prý slyšela na poště, jak si Asa Clarková povídá s důlním inspektorem. Údajně se bál, že se budou prověřovat doly, než tam pustí zaměstnance. Všichni si myslí, že je Emma prokletá, protože se jí bratr utopil v řece a rodiče zemřeli při tom hrozném požáru. Bojí se, že tu smůlu přivezla s sebou.“

Emma polkla a podívala se do talíře. Odlesky světla z lustru se odrážely od stříbrných příborů a porcelánu. Už to, že se musela vrátit na tohle místo a neustále se snažit to zvládnout, bylo dost těžké. A teď se proti ní obrátilo celé město?

„Albert nebyl první, kdo se v Coal River utopil,“ namítla Emma.

„To je pravda,“ souhlasila teta Ida. „Jenže on byl poslední. A tví rodiče jsou teď taky mrtví a zemřeli tak hrozným způsobem… Zdá se, že máš nálepku smolaře.“

„Ale to je absurdní. Já…“