HLASY ZLOČINU 2: 14 PŘÍBĚHŮ

Copyright © Jakub Kvasnička, Václav Janata, 2025

Photos © reprofoto CNN Prima NEWS, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1290-6

Podcasteři? Raději knihu!

Podcaster. Strašné slovo. Pro nás jedno z nejhorších na světě. Slizké. Nesnášíme, když se nám tak říká. Představujeme si pod tím nějakého extravagantního, konvenčně potetovaného týpka, který hodinu a půl mluví jen o sobě, o svých pocitech, zdravém životním stylu, ašvagandě, svobodě, freelancingu, surfování, glampingu, investicích do nových kryptoměn a samozřejmě hordě peněz, kterou tím vším vydělává na YouTube a Herohero. Drtivá většina podcastů, čest výjimkám, jsou jen nepřekvapující plané kecy bez obsahu a scénáře, potvrzující pozérskou vyprázdněnost dnešní doby. Ale i zde platí princip kapitalistického trhu – pokud je poptávka, následuje nabídka. Proti gustu žádný dišputát. A my kapitalismus milujeme. Už od devadesátek, které lemují tuhle knížku.

Každopádně jako podcasteři se necítíme, nemáme tetování, nemluvíme o svých pocitech, nenávidíme sebeprezentaci, jsme naprosto nesmělí a v nedbalkách, když nás někdo pozná v obchodě – a stává se to bohužel častěji a častěji, v hospodě už je to pak lepší, pivo dodá vždy patřičné společenské sebevědomí.

Neumíme to na sítích, jsme nemoderní boomeři, na Instagramu jsme naprosto tragičtí, nechápeme, jak se nám povedlo shromáždit osm tisíc sledujících. Tímto vás vyzýváme, ať nás sledujete a my pak můžeme odmítat reklamy na prací prášky a černou kávu (kecáme, určitě bychom do toho šli, ale jen za raketu).

My nejsme podcasteři. My jsme novináři. A vždycky jsme jimi byli. Zakládáme si na faktech, každý díl HLASŮ ZLOČINU nás trýzní nekonečnou rešerší a strachem, zda máme všechno správně. Naše témata jsou vrcholně citlivá, a tak se k nim snažíme přistupovat s pokorou a respektem, máme na paměti, že oběti mají někde rodiče, děti, příbuzné… Letos jsme skončili třetí v diváckém hlasování v anketě Podcast roku, v níž se prosazují spíše podcasteři než novináři, takže o to větší ocenění to pro nás je. A děkujeme vám.

Naše první knížka se prodávala až překvapivě hezky, takže jsme napsali druhou. Návrat ke kořenům. Psaný text. Královna žurnalistiky. Do každého příběhu jsme přidali něco navíc, co se do podcastu nevešlo. Minule kapitol bylo 13, teď 14. Hádejte, kolik bude příště! Jen to zase musíte kupovat, no.

Tato kniha je mimo jiné o nevídaném lidském sobectví, chlapském narcismu a všeobecném egoismu českých vrahů. Také o temných zákoutích naší sexuality, kdy lidé, kteří vypadají na první pohled normálně, mohou být naprosto nechutní, nebezpeční úchylové. Zvláště v dnešní době, kdy celospolečenská korektnost vychází anomálním úchylnostem vstříc a normalizuje je.

A naše knížka je samozřejmě i o bezmoci, bezradnosti českého justičně-policejně-zdravotnického systému, který je pořád plný děr a nespravedlivých chyb. Budete kroutit hlavou nad tím, co vše je možné. Kolik věcí lze podělat.

A protože jsou naše témata většinou těžká a smutná, snažili jsme se je více prosvítit humorem, pochopitelně pokud je to vhodné. Snad je druhý díl o něco vtipnější, ale hlavně doufáme, že se vám bude líbit.

Jakub Kvasnička, Václav Janata

Jaromír Prokop:
Chtěl tajemný fantom devadesátek zabít Jonáka?

Nenápadný účetní. Chytrý chlap. Tichý fantom devadesátek. „Jaromír Prokop byl z té party Discolandu nejchytřejší,“ říká legendární Uwa, který dělal v Discolandu Sylvie dýdžeje. Častokrát jsme s ním řešili, co Uwa tehdy, jako mladý kluk, pozoroval v podniku – ať už celkově, nebo konkrétně před (ne)slavnou vraždou Ludviky Jonákové. „Viděl jsi, že je o krok napřed. A když jsem v době chaosu v Discolandu sledoval jeho pohyb po podniku, říkal jsem si: Ten chlápek ví něco víc. Ale co? Těžko říct, dodneška prostě těžko říct,“ krčí rameny Uwa. Jisté je jedno: Prokop byl mnohem mocnějším mužem, než jakým se dnes dělá.

Jako nenápadná šedá eminence figuroval u dvou zásadních událostí devadesátek: nejprve u krvavého boje kolem Discolandu, který vyvrcholil zmíněnou vraždou Ludviky Jonákové a pokračoval pak i pokusy o vraždu Ivana Jonáka. A poté byl Prokop členem – nejspíš hlavou – Berdychova gangu. Jeho jméno přitom nerezonuje. Není to „legendární“ gangster, o kterém se vyprávějí šílené devadesátkové příběhy. Jak říká Jára Cimrman: „Nejgeniálnější nejsou ti zločinci, jejichž jména nejvíc děsí veřejnost, ale ti, které nikdo nezná.“

Za Discoland, respektive za vražedné útoky na Ivana Jonáka, byl Prokop i souzen (v nepřítomnosti, protože byl tou dobou na útěku). Nic mu neprokázali. Jisté je, že se po Jonákových zádech vyšplhal do vedení Discolandu a poté dostal chuť na ovládnutí podniku. Co všechno pro to byl schopen udělat? Můžeme jen spekulovat. Byl to všehoschopný cynický cifršpion s touhou po moci a penězích? Dokázal by najímat vrahy, aby likvidoval okolí, které mu bránilo v cestě za zlatým prasetem tuzemských diskoték? Byl hlavním a zároveň absolutně nenápadným činitelem vražedného boje o Discoland?

Když to s Discolandem začalo být špatné, přehodil Prokop výhybku, sbalil nejschopnější chlápky v čele s Davidem Berdychem a společně vytvořili typický devadesátkový kriminálně-podnikatelský záměr: mučit podnikatele a okrádat je o jejich peníze. Nebo to tak nebylo a Prokop se jen vezl? Byl skutečnou hlavou Berdychova gangu právě ten, po němž je pojmenován, nebo spíš nenápadný intelektuál Prokop? Kolem fantoma devadesátek se dodnes vznáší nekonečně otázek.

„Jasně že to byl Prokopův gang,“ tvrdil pořád dokola a nepřekvapivě Ivan Jonák. „Prokop měl všechno obšancovaný. Postupně si naprosto systematicky vytvářel konexe na policisty, podsvětí i třeba finanční úředníky. To byla jeho politika. Je to největší zrůda v téhle zemi a Berdych je proti němu takhle malinkej.“

Kdo je vlastně Jaromír Prokop, ve světle Jonáků, Berdychů, Bělů, Mrázků a Krejčířů naprosto neznámé jméno? Jak moc tenhle člověk ovlivnil devadesátky v Česku?

Před svým krvavým stínem z porevolučního šílenství utíkal, skrýval se dlouhých šestnáct let, a to velmi umně, policie ho senzačně dopadla v USA až v roce 2020. Pojďme se spolu podívat blíže na tento neuvěřitelný příběh.

ŽIVOT V DISCOLANDU

Prokop se narodil v roce 1965 v Táboře, před revolucí pracoval v podniku bytového hospodářství. Už za socialismu se kamarádil s rodinou Ivana Jonáka. A když velkohubý hromotluk milující bílé obleky založil Discoland, Prokop se k němu hned přifařil. Jonák si ho zprvu cenil, věděl, že Prokop je skvělý na čísla. Chytrý chlap. „Měl rád prachy, uměl to s nimi a udělal by pro ně všechno,“ tvrdil Jonák při našem povídání v roce 2014.

Podnik vydělával neskutečné peníze. Byli v něm tři společníci: Ivan Jonák (30 procent), Ludvika Jonáková (30 procent) a německý investor Helmut Huger (40 procent). Když byl Discoland na vrcholu, vydělával až milion za večer, neskutečné sumy. Vcelku logicky kolem něj začalo být dusno. Všichni nenáviděli všechny a chtěli si pro sebe uzurpovat co největší obnos.

Jak to vlastně tehdy bylo, se můžeme jen dohadovat, spekulovat, vyvozovat dle dochovaných střípků. Faktem ovšem je, že podle soudů a policie nechal Jonák zabít svoji manželku, která se chtěla rozvést. Jeho hlavním motivem bylo, aby mu spadlo do klína 30 procent a podnik nepřipadl Jonákové (více se dočtete v kapitole o Ivanu Jonákovi v naší předchozí knize Hlasy zločinu: 13 příběhů).

Jenže svérázný milovník krokodýlů, medvědů a lehčích žen celý život tvrdil, že je nevinný. Podle Jonáka za vraždou jeho manželky stál právě Prokop s německým společníkem Helmutem Hugerem. Ten měl s Jonákovými byznysový vztah, ale udržoval si odstup, protože s Ludvikou dlouhá léta spal. A když se poprvé seznámil s Ivanem Jonákem, ještě před revolucí, tak Jonák vyčuraně předstíral, že je Ludvičin bratr. Jen proto, aby z Němce něco káplo, do Ludviky byl zakoukaný. No, nebyl to úplně zdravý obchodní vztah.

Prokop kmital po Discolandu a podle dýdžeje Uwy intrikoval. Jako slunce putoval z východu na západ, od Jonáka k Hugerovi a zase zpět. Uměl vkládat brouky do hlavy. Manipulovat lidmi. Podle jedné z tehdejších vyšetřovacích verzí prý Hugera, který si navíc myslel, že ho Jonákovi obírají o zisk (což asi byla koneckonců pravda), přesvědčil, aby společně manžele zničili, a podnik tak byl jejich.

Podle Ivana Jonáka ale napřed s podobnou nabídkou přišel právě za ním. Tedy: Huger zemře a Discoland si povedou oni. „Prokop sám mi nabídl, že odstraní Helmuta Hugera a že mu bude stačit 20 procent, zatímco manželka a já budeme mít po 40 procentech,“ tvrdil Jonák, který se k Prokopovi v našich promluvách neustále vracel, chvíli naštvaně, chvíli se mu arogantně vysmíval: „Ten debil se nechal jmenovat ředitelem podniku, přitom to byl jen posranej účetní!“

Jonák ale podle svého tvrzení Prokopovu nabídku na společnou vraždu Hugera odmítl. Je potřeba se podívat ještě na jednu historickou nesrovnalost, kterou už zpětně nelze stoprocentně ověřit, ale: Bylo to skutečně tak, že kdyby Huger zemřel, spadla by procenta do klína Jonákovým? Stálo to tak ve smlouvě? Jak to Prokop myslel? Huger neměl žádného dědice? Pro Jonákovo tvrzení je to velmi důležité, ale bohužel přesný obsah příslušných dokumentů neznáme. Byly to devadesátky, všechno šlo, i smlouvy trhat. Každopádně když král diskoték vraždu Němce odmítl, obrátil se prý Prokop naopak na Hugera. „Začal se s ním spojovat, chtěl participovat na byznysu Discolandu za každou cenu,“ tvrdil Jonák.

CO SE DĚLO PO VRAŽDĚ LUDVIKY?

Dne 7. dubna 1994 je ve svém petrovickém stánku nájemnými vrahy zastřelena Ludvika Jonáková. Ivan Jonák mediálně velkolepě smutní, vypisuje statisícovou odměnu. Postupně se nad ním ale stahuje policejní smyčka.

Pár dní poté dochází ke dvěma pokusům o vraždu samotného Jonáka. Napřed bomba pod autem, potom střelba. Jonák tvrdí, že za to může Helmut Huger, společně s Prokopem, kteří po smrti Ludviky pokračují v cestě za ziskem majority Discolandu. Na policii ale převládal názor, že bombu si Jonák nastražil sám, stejně jako se sám nechal střelit do obličeje. Aby vypadal jako oběť.

„Nesmysl. Vraha nechal najmout Prokop, je to zmije,“ tvrdil Jonák v roce 2014. „Jsem přesvědčen o tom, že Prokop mě chtěl zlikvidovat, aby se s Hugerem dostal k majetku i Discolandu Sylvie. Prokop tehdy mně i manželce vykradl několik trezorů se zlatem a penězi,“ líčil Jonák. „V době, kdy Prokop svědčil, jaká já jsem lidská zrůda, on vraždil lidi a sváděl na mě vraždu manželky, kterou provedl on,“ vykřikoval Jonák, jenž nemohl svému někdejšímu kamarádovi přijít na jméno.

„Vědí to novináři, policajti. Vědí, že jsem skutečná oběť. Protože tady jsou taky vraždy na mě, které souvisejí s vraždou mé ženy. Já bych si asi těžko ustřelil jazyk,“ říkal v restauraci Ambiente Brasileiro a při tom teatrálně vyplazoval sešitý jazyk a šišlavě křičel na celý podnik, až se ostatní stoly otáčely: „Nesl jste si, pane redaktore, někdy jazyk v kapse? Já jo. Tryská z vás gejzír krve, nic příjemného.“

Jakub: Když jsem se o pokusech o vraždu Jonáka bavil s novinářem Josefem Klímou, kterého velmi respektuji, ptal jsem se ho: „Myslíš, že si to Jonák fakt udělal sám?“ A Pepa namítl: „Jednoznačně ne. Střelit se do tváře? Sám? Víš, jaké je to riziko? Když se chceš sám postřelit, střelíš se do ruky, do nohy, ale do tváře? Nesmysl.“ A já s ním souhlasím. Opravdu by šel, byť to byl úplný magor, na takovou hranu a nechal si střílet do hlavy?

Jak je zmíněno i v pozdější kapitole této knihy o Orlických vrazích, Jonák bizarně tvrdil, že si Prokop s Hugerem na vraždu najali Ludvíka Černého, popravčího orlického gangu. Černého se na údajnou střelbu na Jonáka ptal ve vazbě Jiří Kajínek, kterému prý Černý řekl: „Kdybych střílel já, tak ho trefím a je mrtvej, ne?“

SPOJIL SE PROKOP S HUGEREM?

Pojďme se podívat na to, co se stalo v době střelby na Jonáka. Krále Discolandu střelili na parkovišti u podniku. Tvrdil, že ho tam vylákal Huger. „Stalo se to o půl čtvrté ráno. Do té doby na mne Huger čekal, a to měl za sebou namáhavou osmihodinovou cestu autem. Prý mi musí ukázat svůj nový vůz. Byl zaparkovaný na odlehlejším místě, na jinak skoro prázdném parkovišti u podniku. Doslova mě tam odvlekl a nasměroval tak, abych byl snadným terčem,“ popisoval Jonák soudu svůj zážitek z prostřelení tváře malorážkovým nábojem.

Ale zase zůstalo jen u slov a tvrzení, žádných jasných důkazů se policisté nedočkali. „Zajímavé bylo sledovat pohyb Prokopa po té střelbě. Co dělal, jak se choval. Jako by byl připravený, jako by věděl, co dělat. Myslím, že v tomhle nemá čisté svědomí. Ale důkazy pro to nemám,“ říká s odstupem let Uwa. „Stoprocentně intrikoval, tím jsem si jistý.“

Byl to Jonákův šílený plán, nechat střílet sám na sebe? Nebo si vraha skutečně někdo objednal? A mohli být těmi „někdo“ právě Prokop s Hugerem? Nevyřešeno. Na dlouhá léta. Pachatel neznámý. Možná si to Jonák fakt udělal sám, řekla policie. Tečka.

Jonák byl mezitím souzen za objednávku vraždy své manželky. Prokop vystupoval jako důležitý svědek. „Ludvika chtěla dva týdny před svou smrtí převzít z rukou svého manžela kontrolu nad Discolandem. Řekla mi to s tím, že to musí udělat, i kdyby měla chcípnout,“ tvrdil Prokop u soudu. „Radil jsem jí, ať to nedělá, že to může špatně skončit. Chtěla zatlačit obžalovaného Jonáka do kouta a donutit ho k tomu, aby začal opět jezdit taxíkem.“ Jak to dopadlo, samozřejmě víme: Jonák byl po vleklém procesu odsouzen a za mřížemi strávil celkem osmnáct let.

POLICIE NAJEDNOU JISTÁ:
PROKOP CHTĚL ZABÍT JONÁKA

Než přejdeme k vývoji v Discolandu a příchodu Prokopa do Berdychova gangu, přeneseme se na chvíli v čase. A to do roku 2006. Tedy dvanáct let po vraždě Jonákové a pokusech o vraždu Jonáka. Tehdy policie podle svých tvrzení získala „nové klíčové důkazy a svědectví“ v případu Jonák. Najednou se karta obrátila.

Po dvanácti letech policisté změnili názor a už netvrdili, že si Jonák kus jazyka ustřelil sám. Policisté měli střelce a zároveň chlápky, kteří si ho objednali. Jména nikoho nepřekvapí: Helmut Huger a Jaromír Prokop. Vykonavatelem měl být jakýsi Karel Kučera, v podsvětí přezdívaný Hrobník. Takže žádný Ludvík Černý. Pro policii nebyl Hrobník neznámým hejskem, „proslavil“ se například bizarním únosem podnikatele a šéfa fotbalového svazu Františka Chvalovského v roce 1995, za nějž dostal podmínku.

A jak policie popisovala Hrobníkovy útoky na Jonáka? „Kučera měl nejprve 8. července 1994 umístit výbušninu na podvozek auta poškozeného Jonáka. Ten ujel asi 500 metrů, pak nálož explodovala. Výbuch poškodil auto a okna okolních domů, poškozený Jonák však z útoku vyšel bez zranění,“ tvrdí ve spisu policisté. „Druhý neúspěšný pokus se stal další den kolem 03:30. Huger vylákal poškozeného na parkoviště za podnikem, kde na něho Kučera vystřelil. Střela zasáhla poškozeného do hlavy, pronikla tváří, zlomila mu několik zubů a zasáhla jazyk.“

Tak tedy pravili policisté, kteří si po letech najednou byli zcela jistí, že Prokop s Hugerem chtěli zabít Jonáka. To vcelku odpovídalo Jonákově verzi, že právě tito dva nechali zavraždit Ludviku. A následně prahli i po krvi krále Discolandu. Soud proběhl v roce 2009. Huger žil už dávno v Německu a vypovídal předtím do policejního protokolu. Prokop byl naopak na útěku, hledaný kvůli Berdychově gangu, o čemž si povíme záhy. Ale teď se věnujme ještě kauze Discoland: Jak tedy reagoval Huger na obvinění české policie po dlouhých letech, kdy za sebou nechal spálenou krvavou zem někdejší nejprestižnější diskotéky v Praze?

„Útok se odehrál ve chvíli, kdy jsme se šli v noci podívat na vůz na parkoviště. Já ten výstřel ani nezaregistroval,“ vypovídal Huger v roce 2007 na německé policii (čeští policisté začali případ řešit roku 2006). „Jonák se najednou rozběhl do Discolandu, až poté jsem si všiml, že je poraněn. Jonák si pak vzal zbraň, vyběhl před podnik a začal pořvávat. Pak mi dal pistoli k hlavě a ptal se, zda s tím mám něco společného.“ Samozřejmě prý neměl. Prokopa sice znal, ale „jen jako člověka, který se staral v podniku o účetnictví“. Dále uvedl, že s Hrobníkem nemá nic společného a v životě ho neviděl.

„Na vedení Discolandu jsem se nepodílel a neměl jsem z něj nakonec ani žádný zisk,“ přesvědčoval Huger. „Je snad jasné, že kulka střelce nebyla určena Jonákovi, ale mně. Na tom parkovišti jsem měl zemřít,“ házel Huger naopak vinu na Jonáka, který prý objednal střelce, jenže ten trefil špatnou tvář. Opravdu by nerozeznal výrazného zavalitého a bíle svítícího Jonáka od nenápadného Hugera?

NECHAL PROKOP UKLIDIT PUŠKU?

Huger je mimochodem zvláštní postavička. Je jasné, že ho devadesátky v Česku pohltily a stoprocentně neměl čisté svědomí. Naštěstí pro něj měl německý exit. Vsákl se do velké sousední země. A v Česku o něm už nikdo neslyšel. „On zmizel hned, jak to šlo, ještě v devadesátkách se vrátil do Německa. Vím, že podnikal, ale vztahy moc neudržoval, chtěl tu dobu mít za sebou,“ říká Uwa.

„Žije ještě Huger?“ ptáme se ho.

„Hele, od několika lidí jsem slyšel, že nedávno zemřel. Ale stoprocentně potvrzené to nemám.“

Ptali jsme se i dalších insiderů kolem Discolandu a všichni nám potvrdili, že Helmut Huger už je po smrti.

A jak dopadl soud v roce 2009? Prokop a Huger byli označeni za NEVINNÉ v případu pokusu o vraždu Ivana Jonáka a jejího objednání. „Žádný z důkazů neprokazuje vinu obžalovaných,“ řekla soudkyně Eva Brázdilová. „Přímé důkazy nemáme žádné. Z našeho pohledu se nedá ani říct, že bychom měli důkazy nepřímé. Ivan Jonák je sice přesvědčen o tom, že za útoky stáli obžalovaní, ale jsou to pouze jeho domněnky. Měl mnohem víc nepřátel,“ konstatovala soudkyně.

Jedním z klíčových svědků policie byl nejmenovaný zaměstnanec Discolandu, který tvrdil, že ho Jaromír Prokop po střelbě na Jonáka poslal sebrat jakousi hozenou pušku. Byla to zbraň, ze které se střílelo? A stalo se to vůbec? „On za tím vším stál. Prokop a Huger,“ vypovídal tento svědek na policii, ale soudkyně ho označila jako vysoce nedůvěryhodného a naznačovala, že si to celé vymyslel kvůli věrnosti k Ivanu Jonákovi.

„Podivuji se nad tím, že policie tyto svědky objevila až někdy v roce 2006, tedy dvanáct let po vraždě Ludviky Jonákové. Někteří svědci navíc měnili výpovědi a celkově působili velmi nedůvěryhodně,“ dodala soudkyně trefně, protože je otázkou, proč policie tuto linku neznala už v devadesátkách. Tady se zase můžeme pustit do spekulace, že Prokop znal spoustu mocných policajtů, kteří mu mohli pomoci leccos ututlat, když alespoň do sítě chytí velrybu Jonáka. Ale to jsou už opravdu nepodložené hypotézy.

Asi nejdůležitější pasáží verdiktu soudkyně byla ta majetková. Podle ní „Huger neměl v případě smrti podnikatele Jonáka možnost podnik převzít“. Tím naznačila onu logickou věc: Hugerovi by procenta Jonákové a Jonáka zkrátka nespadla automaticky do klína. Ale na druhou stranu, opakujme, byly devadesátky a v legislativně liberálním prostředí byly možné různé věci… Každopádně podle soudu nepřišla policie s dostatečnými důkazy o vině Prokopa a Hugera, případ dvou pokusů o vraždu Ivana Jonáka tak zůstal navždy nevyřešen.

JE TO ŠPATNÝ, ZALOŽÍME GANG

A teď se opět vraťme v čase do Discolandu Sylvie, do roku 1994, kdy šel po vraždě Ludviky Jonákové podnik ke dnu a Jaromír Prokop hledal, řečeno moderní mluvou, „nové příležitosti“. A tak vznikl Berdychův gang…

Helena Kahnová byla hrdinná policistka, která Berdychův gang vyšetřovala a rozkryla (více se dočtete v kapitole o Berdychovi v knížce Hlasy zločinu: 13 příběhů). „Všichni mafiáni se vylíhli v Discolandu, to byl takový prvopočátek,“ vzpomíná. A Prokop s ní o mnoho let později, už jako lapený zločinec, v roce 2021 souhlasí, když u soudu říká pokorně: „Z Discolandu nevzešlo nikdy nic dobrého…“

Jedna etapa končila, druhá začínala. Rok 1994, dusno v Discolandu. Zastřelená Ludvika. Postřelený Jonák. Naprostá paranoia mezi všemi majiteli. A v pozadí intrikán Prokop, který za to všechno možná mohl. Anebo také vůbec, posuďte sami. Každopádně Prokop viděl, že Discoland rychle upadá, místo celebrit, politiků a jiných vážených lidí tam začali chodit ruskojazyční mafiáni, skinheadi, feťáci. Zkrátka dno společnosti. Prokop začal provozovat mimo jiné vlastní zastavárnu, přesto mu to nestačilo. Byl posedlý penězi.

S Davidem Berdychem se skamarádili právě v Discolandu. Každý reprezentoval úplně jiný svět. Berdych drsňák, karatista, pro ránu nešel daleko, charismatický svalnatý grázl z ulice, bodyguard. Prokop uhlazený cifršpion, který nikdy nikoho snad ani neuhodil. Trochu testosteronový loser. „Seznámil jsem se s ním, když nastoupil,“ vzpomínal Prokop, jak vzniklo přátelství s Berdychem. „Bylo mu tehdy 18, prezentoval se jako juniorský mistr Evropy v karate. Během pár týdnů jsme s panem Jonákem zjistili, že ho v ochrance automaticky všichni poslouchají, i ti mnohem starší. Udělali jsme z něj vedoucího,“ popisoval. „Pak jsem se s Davidem sblížil, asi jsme se měli docela rádi. On byl úplně jinej člověk než já. Taky měl stavební školu, ale nikdy se tomu nevěnoval. Po práci jsme chodili s Davidem do jinejch podniků, začal jsem poznávat nové lidi, tak nějak jsem se dostal do jejich prostředí…“

Po svém odchodu z Discolandu nejprve začal Prokop dovážet auta z Německa. „Pan Berdych mi pomáhal, když jsem občas potřeboval nějaké lidi. Byli jsme pořád ve styku,“ doplnil. „Bylo mi 28. Připadalo mi, že uměj věci, který já vůbec neznám. Měli všude známý, všechno uměli zařídit,“ vyprávěl Prokop u soudu v roce 2021 a dělal, že on vlastně za nic nemůže, to všechno Berdych.

Každopádně tehdy začali vymýšlet, společně s dalšími kámoši z ochranky Discolandu, plány na rychlé zbohatnutí. Vymysleli ono známé okrádání podnikatelů v policejních uniformách. „Nechápu, proč jsem to dělal. Finančně jsem to nepotřeboval. Nevím, co mě tak fascinovalo na tom se s nima scházet,“ přísahal Prokop ve výpovědi o mnoho let později.

Opakujme, že Prokop měl obrovskou sbírku cenných kontaktů. Jako provozní Discolandu se znal s celou Prahou. Jak by řekl klasik: Se všemi se opil a pozvracel před barem, čímž vzájemně utvrdili vztahy. Se VŠEMI. S politiky, policisty i zločinci. „To on měl tu obrovskou síť, to on všechno řídil přes své kontakty, které získal v Discolandu, on propojoval zločin a policii,“ opakoval sveřepě Jonák. „Byl to Prokopův, nikoli Berdychův gang.“

OKRADL KAMARÁDA A DÁL SE S NÍM PŘÁTELIL

Právě Prokop podle mnoha pamětníků dal dohromady cosi jako organizaci, sehnal a zkontaktoval policisty, kteří dodávali reálné uniformy nebo vysílačky a učili zlosyny policejní postupy. Měl blízko i k policejním šéfům Opavovi a Koňaříkovi, kteří pak vzali gang tak trochu do svých rukou a dodávali další a další tipy na bohaté hejly. Proti zkorumpovaným kolegům bojovala již zmiňovaná vyšetřovatelka Helena Kahnová s přítelem a parťákem Tomášem Gregorem. „Bylo to hodně divoké. Taky jsem byla mladá a divoká,“ vzpomínala. „Bylo to hrozně dobrodružné, i když to bylo nebezpečné, tak nás to bavilo, měla jsem super parťáka. Na devadesátky vzpomínám hezky, jen na případ Berdychova gangu ne.“

První Prokopův kousek nebyl žádná žabařina. Gang ukradl v roce 1994 neuvěřitelných 35 milionů korun a objasnění tohoto případu trvalo policii dlouhá léta. Na Prokopa jako hlavního viníka ukázala až v roce 2007, když už byl dávno za kopečky! Peníze se samozřejmě nikdy nenašly, zmizely v díře času, pod koly divoké devadesátkové jízdy.

Tehdy Prokop okradl podvodníka, který za ním přišel s tím, že potřebuje pomoci zlegalizovat tyhle obří peníze. Nevybral si dobrou partu, Prokop a jeho pět kompliců unesli podvodníkova otce, u nějž dotyčný ukradené peníze schovával. „Donutili ho odjet k ruině domu ve Strašnicích. Tam mu vyhrožovali, že když peníze nevydá, předávkují ho drogou,“ popisovala policejní mluvčí Blanka Kosinová. Nakonec dostali, co chtěli.

Další Prokopovou akcí bylo okradení jeho kamaráda a zároveň obchodního partnera. „Vracel jsem se odněkud z centra domů na Prahu 10, parkoval jsem autem. Zpoza rohu vyběhli čtyři lidi v policejní uniformě, dva zepředu, dva zezadu. Rána basebalkou do hlavy, rozbitý nos. Řval jsem: ‚Pomoc!‘ Oni řvali: ‚To je v pořádku, zásah policie!‘“ popisoval po letech bývalý Prokopův kamarád u soudu.

„Pak mi nandali na hlavu kuklu, pouta na ruce a pusu zalepili páskou. Naložili mě do auta, během jízdy mi přišlápli krk. Nakonec mě dovezli kamsi do sklepa. Byl jsem přivázaný u padesátikilového kvádru. Postupně tam chodil jeden zakuklenec za druhým a chtěli, ať jim řeknu, kde mám peníze,“ popisoval mučení od berdychovců. „Takže samozřejmě jsem jim detailně popsal svoji bezpečnostní schránku, byl jsem nucený jim vydat klíče od bytu, kde jsem měl klíče od schránky. Odcizili mi 300 tisíc korun a nějaké docela důležité doklady. Původně chtěli 10 milionů korun, ty jsem řekl, že nemám,“ popisoval tenhle chlápek, který absolutně netušil, že za tím vším stojí jeho nenápadný kamarád a domnělý slušňák Prokop, se kterým se i po únosu dál přátelil a vídal. „Celou dobu až do zátahu Berdychova gangu jsem k panu Prokopovi chodil do zastavárny, klepali jsme se po zádech, podávali si ruce,“ vzpomínal na hroší kůži fantoma devadesátek.

„Omlouvám se. Později jsem si uvědomil, že jsem se zachoval jako kretén, i jsem mu půjčil nějaké peníze,“ kál se o mnoho let později Prokop u soudu a koukal u toho na svého bývalého kamaráda, který reagoval poměrně překvapivě. „Přijmu omluvu, až mi na účtě přistane 2 300 000 korun,“ řekl suše a nikdo netušil, jak na tu částku přišel. Bizár…

S jídlem rostla chuť a agresivita. Berdychův (nebo Prokopův?) gang pokračoval v únosech. Gradoval brutalitu. Takto popisoval šílené mučení ostravský podnikatel, jenž se s berdychovci potkal: „Šest a půl hodiny to trvalo. Byli čtyři v policejních mundúrech a kuklách. Porval jsem se s nimi, přemohli mě ale a zmasakrovali. Spoutali mě, zalepili mi ústa a oči. Byl jsem pobodaný, měl jsem puklou lebku, přeražený nos.“

Pak se vrhli na manželku. „Jen jsem slyšel její křik. Dali jí do pochvy kulmu na vlasy a hrozili, že ji zapojí do zástrčky,“ uvedl. Manželka prý dodnes trpí vážnými zdravotními problémy.

„Unesli mě uniformovaní policisté a drželi v nějakém sklepě,“ vzpomínal další z podnikatelů. „Skrýš s penězi a přístup ke kontu jsem prozradil až ve chvíli, kdy mi vrazili do konečníku elektrickou kulmu a dali ji do zásuvky. To nikdo nevydrží,“ dodal muž, který prý svůj případ oficiálně nikdy nenahlásil. „Nevěřím policii. Ti, co mě mučili, měli služební průkazy, uniformy. Všechno na nich bylo od policie. Oželel jsem těch pět milionů, o které mě obrali.“

„Já jako nechci prostě teď vypadat, že se tady tím chlubím, ale to byly opravdu profesionální výkony, proti tomu jako není obrany, jo,“ říkal Berdych před lety v rozhovoru v pořadu Na vlastní oči na TV Nova.

Prokop se násilných akcí podle svých slov neúčastnil. S kolegy občas vyjel. Ale nikdy nikoho nemučil. Zločinec v rukavičkách. Mozek, plánovač. Nikoli exekutor. Takoví bývají nejnebezpečnější.

„Je to 26 let,“ vyprávěl Prokop po dopadení v roce 2021. „Už si nepamatuju, co jsem tam dělal, ale nejsem schopnej nikoho přepadnout. Jsem si jistej, že nejsem,“ tvrdil u soudu, kam přišel s vizáží hodného tlustého strejdy, co nic neudělal, nikde nebyl a ta částka taky nesouhlasí… „Nevím, jak bych vás přesvědčil o tom, že jsem ve skupině neměl vůdčí roli. Snad tím, že pan David Berdych tu činnost provozoval deset let na rozdíl ode mě, já jsem ji dělal rok,“ říkal až téměř sténajícím hlasem.

SMRT, PRŮŠVIH, PRYČ!

Prokop prý z vlaku Berdychova gangu vystoupil poté, co jeden z únosů skončil smrtí. Šlo o známý případ zlatníka Tomana. Mučení se zvrhlo. Měl zlomenou lebku, nadvakrát páteř, hrudní kost, žebra a roztržené plíce, protože mu gangsteři najížděli autem přes prkna na hrudník. Zemřel. „Cítím svoji hroznou vinu v tom, že jsem to mohl zastavit, že jsem věděl, co se chystá. Prostě jsem měl říct, že je to hovadina, že je to nesmysl, že je to starší člověk,“ kál se Prokop.

Podle původního verdiktu středočeského krajského soudu mohli za smrt zlatníka Tomana David Berdych i Jaromír Prokop. Jenže s nimi také ještě další členové gangu Michal Puchar, Radek Trumpeš a Josef Korbela. Odvolací soud pak dospěl k jinému názoru, a to že smrti Tomana byli prokazatelně přítomni jen Trumpeš a Korbela. Prokop u toho nejspíš nebyl, Berdych, jak později tvrdil, také ne: „Jen jsem pomáhal s nakládáním.“

Každopádně únos zorganizovali a vymysleli. „Máme tělo zlatníka Tomana, nemáme ale důkazy, kdo z nich ho zabil a jak. Proto jsem musel čin kvalifikovat jako loupež s následkem smrti,“ vysvětlil státní zástupce Milec s tím, že zkrátka nelze ukázat na jediného viníka. „Podle pitevního protokolu zemřel Toman na následky velkého tlaku na hrudník, který vedl k jeho udušení. O jeho intenzitě svědčí i několik zlomených žeber…“

„Když se tohle stalo, už jsem nechtěl pokračovat, chtěl jsem skončit,“ vyprávěl Prokop. A prý všeho zanechal, čemuž ale policie nevěří. Postupně se nad berdychovci stahovala temnější a temnější mračna, šla po nich policie, která uzavírala lapáním lumpů devadesátkové účty. Většinu členů Berdychova gangu zatkla v září roku 2004. Až na jednoho. Jaromíra Prokopa.

RYCHLE ZA KOPEČKY!

Byla to tehdy velká policejní razie, která rozkrývala monumentální propojení podsvětí a špinavých fízlů v čele s někdejšími policejními hvězdami Opavou a Koňaříkem. Desítky zatčených. Naprosté rozprášení gangu. Velké ryby v síti. Prokop byl ale v tu podzimní dobu roku 2004 „shodou okolností“ na dovolené. „Nemohli jsme na Prokopa počkat, razii nešlo odložit,“ vzpomínal pro MF DNES jeden z detektivů, který případ rozplétal.

CHTĚL SLYŠET TÁTU

PROKOP ZPÁTKY V ČESKU

Za šéfa ho však označil třeba i samotný Berdych. „Já chápu, že to takhle ostatní řekli, protože jsem tu nebyl,“ prohlásil Prokop. „Nikdy jsem neudílel příkazy, nikdy jsem neměl hlavní slovo. Skupina fungovala na demokratickém principu.“