Přeložila Hana Vlčinská

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa a příhody jsou buď dílem autorčiny představivosti nebo jsou užita fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, událostmi nebo lokalitami je čistě náhodná.

THE BOOK OF AZRAEL

Copyright © 2022 by Rose & Star Publishing

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Hana Vlčinská

Copyright © 2025 for Book Cover Design by C. L. Matthews

Copyright © for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0839-8

1. Dianna

„Vážně? Máš být jeden z těch dávných válečníků, všemi obávaných, a ty ucukneš? To nejhorší se ještě ani nestalo!“

Znovu jsem zvedla pěst a tentokrát ho zasáhla do tváře. Hlava se mu prudce otočila, kosti pod silou mých kloubů zapraskaly. Na podlahu z tvrdého dřeva v pracovně v patře tohoto příliš velkého sídla vystříkla kobaltově modrá krev. Spoutaný nebešťan uprostřed místnosti ještě jednou potřásl hlavou, než se vzpamatoval. Zíral na mě, tvář krvavou a obočí stažené bolestí.

„Tvoje oči,“ procedil popraskanými a oteklými rty, odmlčel se a plivl mi krev k nohám. „Vím, co jsi zač.“ Bojoval tvrdě, vlasy se mu potem a krví přilepily k hlavě. Ruce měl svázané za zády, pod rozervanou látkou dříve slušného obleku se napínaly svaly. Klesl na židli uprostřed kdysi reprezentativní místnosti. „Ale to není možné. Nemůžeš existovat. Ig’Morrutheni zemřeli ve Válce bohů.“

Nezačala jsem svůj život jako Ig’Morruthen, ale stala se jím a oči mě vždycky prozradily. Když jsem byla rozzuřená, hladová nebo jsem jakkoliv vybočila z role, žhnuly jako dva řeřavé uhlíky – jeden z mnoha poznávacích znaků, dokazujících, že už nejsem smrtelník.

„Ach ano, Válka bohů.“ Naklonila jsem hlavu k rameni a přeměřila si ho. „Jak to vlastně bylo? Aha, jasně: před tisíci lety tvůj svět havaroval, shořel a zřítil se do našeho světa, zničil životy i technologii. A ty a tvůj druh teď určujete pravidla, že? Teď svět ví o bozích a netvorech a vy jste velcí dobrodinci, kteří drží všechny zlé hochy pod zámkem.“

Přešla jsem blíž a popadla opěradlo židle, zatímco se pokoušel odtáhnout hlavu dál ode mne. „Víš, co ten tvůj pád provedl mému světu? Zatímco tady jste to všichni znovu budovali, mým domovem v pouštích Eorie se prohnal mor. Víš, kolik lidí zemřelo? Zajímá tě to?“

Neodpověděl. Odstrčila jsem židli a zvedla ruku, klouby prstů mokré jeho krví. „Jo, myslela jsem si, že ne. No, máš modrou krev, takže hádám, že nejspíš všechno není takové, jak to vypadá.“

Přikrčila jsem se před ním, pod patami mi praskaly skleněné střepy. Jediné světlo sem dopadalo z chodby, vlévalo se dveřmi a osvětlovalo zkázu v pracovně. Na podlaze se válelo pár stránek z knih a další trosky, spolu s rozbitým stolem, kterým jsem ho prohodila.

Důvodem, proč jsme přišli, byl nebešťan a šance, že tady bude artefakt, který Kaden hledal, byla jen malá, ale stejně jsem to zkontrolovala. Můj svázaný a zbitý nebešťan mlčky sledoval, jak prohledávám zničenou místnost. Nasadil stoický výraz jako štít, který zakrýval, co skutečně cítí.

Z pater pod námi sem doléhal hluk, poslední výkřiky ostatních, co tady žili. Zazněly výstřely a po nich hrozivý smích. Když jsem zamířila zpět k němu a položila mu ruce na ramena, v očích mu probleskla zuřivost. Plynulým pohybem jsem mu přehodila nohu přes klín a obkročmo si na něj sedla.

Prudce ke mně otočil hlavu a ve tváři se mu objevilo čiré znechucení a zmatek.

„Chystáš se mě zabít?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, ještě ne.“ Snažil se ucuknout, ale popadla jsem ho za bradu a přinutila ho podívat se na mě. „Neboj se. Nebude to bolet. Jenom se potřebuju ujistit, že jsi ten, po kom jdeme. Měj se mnou strpení. Aby to fungovalo, musím se soustředit.“

Z několika šrámů rozesetých po obličeji mu stékaly pramínky krve. Sevřela jsem mu čelist a pootočila hlavu, pak jsem se naklonila a přejela mu jazykem po ráně. Vzápětí, mezi dvěma údery srdce, jsem byla prudce vytržena z pracovny a vhozena do jeho vzpomínek.

Mým podvědomím blikalo modré světlo, jak se objevovala a zase mizela místnost, ve které jsem nikdy nebyla. V uších mi zněl smích ženy mnohem starší než on; přinášela do malého obývacího pokoje tác s jídlem. Byla to jeho matka. Obrazy se ustálily a viděla jsem dva muže, jak se baví o sportu a hulákají v přeplněném baru. Sklenice cinkaly a lidé se smáli, snažili se překřičet několik televizí s plochou obrazovkou, které visely na stěnách. V hlavě mi bušilo, pátrala jsem hlouběji. Scéna se změnila a octla jsem se v potemnělé místnosti. Kolem drobného těla jakési ženy tančily vlny zlatohnědých vlasů. Sténala čím dál hlasitěji, záda prohýbala do oblouku a zvedala se nad postel, zatímco si hnětla prsa.

Skvělé, ale tohle je mi k ničemu. Zavřela jsem oči pevněji, pokoušela jsem se soustředit. Potřebovala jsem víc.

Projížděla jsem po dlážděných ulicích Ararielu ve velkém vozidle se zatemněnými okny. Za domy pronikalo sluneční světlo, třpytivé žluté a zlaté odstíny dodávaly scéně na kráse. Lidé spěchali po chodnících a cyklisté se proplétali dopravou. Otočila jsem hlavu, abych se podívala na svoje společníky, a sluneční brýle mi sjely na špičku nosu. Vnitřek auta byl větší, než jsem čekala; vzadu se mnou seděli tři muži. Další dva byli vpředu, jeden řídil a druhý v sedadle spolujezdce mluvil do telefonu. Byli mladí, hladce oholení a měli na sobě stejné padnoucí černé obleky jako nebešťan, v jehož mysli jsem právě byla.

„Slyšeli ještě něco jiného?“ zeptala jsem se a můj hlas už nebyl ženský, ale jeho.

„Ne,“ odpověděl muž naproti mně. Vlasy měl sčesané ke spánku a drželo je tam tolik gelu, že jsem ho cítila i v krvavém snu. Ve srovnání s chlapíkem vedle sebe byl hubený, ale věděla jsem, že je stejně silný. „Vincent je velmi málomluvný. Myslím, že vědí, že nejde jen o četnost útoků. Mají cíl. Jenom nevíme, co to je.“

„Ztratili jsme hodně nebešťanů – příliš mnoho, příliš brzy. Děje se to znovu, že? To, co nás učili?“ řekl muž vedle mě. Hlas měl tichý, ale slyšela jsem v něm obavy. Byl jako hora, ale jak sebou při té otázce trhl, prozradil, že se navzdory všem těm svalům bojí. Než se otočil ke mně, několikrát si propletl prsty. „Pokud to je – pokud to dělá – vrátí se zpátky.“

Než jsem stihla odpovědět, zaskočilo mě krátké zasmání. Otočila jsem se k muži přede mnou. Ruce měl pevně založené na hrudi a hleděl z okna. „Myslím, že jeho návrat mě děsí víc než to, že budu čelit jim.“ Tenhle chlapík taky vypadal mladě. Bohové, kolik nebešťanů vypadalo jako studenti z vysoké? Proti tomuhle stojíme?

„Proč?“ zeptala jsem se. „Je to legenda, mýtus. Už tu máme tři Ruce Rašearim. Co je mohlo zabít buď zemřelo ve válce, nebo je po staletí zapečetěno jinde. Je to jenom další obyčejný netvor, který si myslí, že má moc.“ Odmlčela jsem se a podívala jsem se každému z nich do očí. „Jsme v pořádku.“

Muž přede mou otevřel ústa k odpovědi, ale zase je zavřel, protože auto prudce zastavilo. Zatímco jsme vystupovali a zavírali za sebou dveře, slunce na nás zíralo. Oblouk příjezdové cesty byl plný aut a stále přijížděla další. Nebešťani se tlačili u vchodu, někteří se shlukli do malých skupinek, jiní chvátali z místa na místo.

Upravila jsem si sako a uhladila okraje, jednou, pak podruhé, do hloubi mnou pronikala nervozita. Vykročila jsem ke vchodu. Vítala mě veliká budova z mramoru a vápence, zlatá, bílá a smetanová – bylo to téměř přeplácané. Po obou stranách se rozbíhala křídla s kopulemi střech a každé poschodí lemovala velká klenutá okna. Viděla jsem, jak lidé kráčejí po kamenných mostech, spojujících jednotlivé budovy. Všichni měli stejné obchodnické oblečení a nesli složky a kufříky. Zatímco jsem je sledovala, několik lidí vyšlo z budovy, mluvili a smáli se. Vykročili po ulici, jako by pevnost neseděla uprostřed města.

Města Ararielu.

Vytáhla jsem se ze vzpomínky a obraz se rozmazal. Krásné ararielské ulice vybledly a byla jsem zpět v matně osvětlené a poničené pracovně. Teď jsem měla všechno, co jsem potřebovala. Rty se mi zvlnily v lehkém úsměvu a otočila jsem mu obličej k sobě.

„Vidíš, říkala jsem, že to nebude bolet... ale další část bude.“

Ohryzek mu poskočil, jak polkl, a místnost zahalil pach strachu.

„Cos viděla?“ ozval se za mnou hlas, kalný a těžký. Zaznělo tiché žuchnutí, jak pustil cosi masitého na podlahu. Vkročil do místnosti; jeho přítomnost byla skoro stejně nepřehlédnutelná jako moje.

„Všechno, co potřebujeme,“ zamumlala jsem, když jsem vstala ze židle. Jedním plynulým pohybem jsem ji otočila, aby Peter viděl na Alistaira.

„To je nebešťan? Už jsme jich viděli spousty, Dianno,“ prohlásil Alistair a otřel si rukou tvář. Na kůži i oblečení měl krev od zkázy, kterou způsobil dole, a několik pramenů obvykle dokonale učesaných stříbrných vlasů mu vyklouzlo z účesu a byly žíhané rudou.

„Viděla jsem Arariel. Byl tam. Mluvili o Vincentovi, což znamená, že on,“ lehce jsem zatřásla židlí s naším svázaným přítelem, „pracuje s Rukou.“

Alistairovi se na tváři rozlil úšklebek, ostrý a smrtící. „Lžeš.“

„Nelžu,“ prohlásila jsem, potřásla hlavou a přisunula židli k němu. „Ochutnala jsem to. Tohle je Peter McBridge, sedmadvacet, nebešťan druhého řádu. Jeho rodiče už jsou v penzi a se smrtelným světem nemá žádné další spojení. Jeho kolegové mluvili o nás a o tom, co jsme zatím dokázali. Mluvili o Ruce Rašearim a dokonce se zmínili i o Vincentovi.“

Chlapík na židli se zajíkl, natáhl krk a díval se střídavě na mě a na Alistaira. „Jak jsi to viděla? Jak to můžeš vědět?“

Odmlčeli jsme se a pohlédli na Petera, který stále těkal očima mezi námi. Přikrčila jsem se a sklonila se blíž. „No, víš, Petere, každý Ig’Morruthen má nějakou drobnou zvláštnost. Tohle byla jedna z mých.“

Peter na nás dál s hrůzou zíral; poplácala jsem ho po tváři a znovu se podívala do očí Alistairovi. Ten se pomalu, zlomyslně usmál a prohlásil: „Jestli je to, co říkáš, pravda, bude Kaden velmi, velmi šťastný.“

Znovu jsem přikývla. „Našla jsem nám cestu dovnitř. Zbytek je na tobě.“

Couvla jsem od židle a Alistair vykročil k nebešťanovi.

„A teď, Petere, chceš vidět, co dokáže Alistair?“

Nebešťan se zmítal, snažil se přetrhnout pouta, byl však příliš slabý, příliš zbitý, než aby sebral dost sil. Ušklíbla jsem se. To jsou tedy válečníci! Zmocnit se tohoto světa bude pro Kadena hračka.

„Co mi chceš udělat?“

Alistair se postavil před Petera. Zvedl ruce a podržel mu dlaně jen pár palců od obou spánků. „Jenom se uvolni. Čím větší odpor kladeš, tím víc to bolí,“ zašeptal.

Zatímco se mu mezi rukama vytvářela černá mlha a propojovala dlaně, oči mu žhnuly stejnou krvavě rudou jako mně. Mlha se vlnila a tančila mu mezi prsty, jak procházela nebešťanovou hlavou. Výkřiky se mi na tom zamlouvaly nejméně; vždycky byly tak hlasité. Nejspíš se to však dalo čekat, když někomu rvali mozek na kusy a zase ho skládali. Jistě, Alistair měl pod kontrolou několik nebešťanů, ale žádného tak vysoce postaveného a žádný nikdy nebyl tak blízko tomu zatracenému městu. Kaden bude pro jednou šťastný.

Křik náhle ustal. Zvedla jsem hlavu.

„Vždycky se díváš jinam,“ řekl Alistair s úsměškem na rtech.

„Nelíbí se mi to.“

Vyklouzlo mi to nechtěně. Kaden netoleroval slabost, ale já bývala smrtelnice, než jsem se vzdala svého života. Bývala jsem smrtelnice, s city smrtelníků, s názory smrtelníků a s životem smrtelníků. Bez ohledu na to, jak dalece jsem se vzdálila nebo co jsem udělala, se má smrtelnost občas vetřela zpět. Mnozí by řekli, že je to slabost mého smrtelného srdce. Byl to však jenom další důvod, proč jsem musela být silnější, rychlejší, zlovolnější. Existuje hranice, kterou lze kvůli přežití překročit – a já ji překročila už před staletími.

„Po všem, cos udělala,“ Alistair ukázal na teď tichého nebešťana, „tě zneklidňuje tohle?“

„Je to otravné.“ Ruce se mi snesly k bokům a naštvaně jsem vzdychla. „Jsme hotoví?“

Pokrčil rameny.

„Možná. Nezjistila jsi náhodou něco o knize?“

Ach ano, ta kniha. Důvod, proč jsme tady pobíhali a propátrávali Onunu.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne, ale jestli dokážeme proniknout dost blízko k Ruce, bude to něco. Začátek.“

Sevřel čelisti a zavrtěl hlavou. „To nebude dost dobré.“

„Vím.“ Zvedla jsem ruku a zarazila ho, ať se chystal říct cokoliv. „Prostě pokračujme.“

Na rtech mu zazářil úsměv, studený a vražedný. Alistair mi tvrdými, kamennými rysy a prázdným pohledem připomínal led. Nikdy nebyl smrtelník a nepoznal nic než službu Kadenovi. S nevysloveným požadavkem zvedl ruku a nebešťan vstal. Slova nebyla třeba. Alistair vlastnil jeho mysl i tělo.

„Nebudeš si pamatovat nic z toho, co se tu dnes stalo. Teď patříš mně. Budeš mýma očima a ušima. Co uvidíš, já uvidím. Co uslyšíš, já uslyším. Co vyslovíš, já vyslovím.“

Peter do písmene zopakoval Alistairova slova.

Jediný rozdíl byl tón hlasu.

„A teď ukliď tenhle nepořádek, než budeš mít společnost.“

Peter mlčky obešel Alistaira a začal uklízet pracovnu.

Alistair přešel ke mně a spolu jsme ho sledovali. Jako bychom tu pro něj vůbec nebyli; byl bezduchou loutkou, kterou Alistair ovládal. Bojovala jsem s nutkáním rozpačitě přešlápnout; věděla jsem, že pro Kadena jsem totéž. Jediný rozdíl byl v tom, že já to věděla. Teď, když Alistair získal jeho mysl, byl Peter dávno pryč a žádná moc na Onuně nemohla to sevření rozbít. Jakmile přestane být užitečný, Alistair se ho zbaví, stejně jako ostatních před ním. Pomohla jsem, stejně jako jsem to dělala už po staletí. Cosi ve mně však bolelo, když jsem ho sledovala, jak vykonává úkoly, které si nemohl vybrat.

Zatracené smrtelné srdce.

Ze zamyšlení mě vytrhlo Alistairovo tlesknutí. Otočil se ke mně. „Teď mi pomoz uklidit těla dole.“ Obešel mě, zamířil ke dveřím a zavolal přes rameno: „Petere, pověz mi, kde míváte ty silné pytle na odpadky?“

„V kuchyni. Ve třetí skřínce, na spodní polici.“

Otočila jsem se a zamířila za Alistairem ven z místnosti a po schodech dolů. „Co s nimi budeme dělat?“

Ohlédl se na mě, na tváři zlomyslný úsměv: „Doma je spousta Ig’Morruthenů, kteří nejspíš hladovějí.“

2. Dianna

Když jsme se s Alistairem přenesli domů na Novu, stíny kolem nás se rozestoupily. Uvítal nás teplý slaný vzduch a přízračné ticho. Nova byla ostrov u pobřeží Kašuenie, ale nebyl to obyčejný ostrov. Trčel z rozlehlého oceánu jako zuřivá bestie, vyhrožující okolnímu moři, že si ho podmaní. Vždycky jsem si myslela, že je to další úlomek, který dopadl na náš svět za Války bohů. Kaden se ho zmocnil, vytvaroval a přivlastnil si ho. Nejspíš to byl náš domov, ačkoliv jako domov nevypadal. Nikdy jsem tak Novu nevnímala; domov jsem měla se sestrou, a ta mi moc chyběla.

Přehodila jsem si přes rameno několik pevných černých odpadkových pytlů a vyrazila za Alistairem. Na zakrvácené boty se nám lepil písek, takže jsme kráčeli ještě těžkopádněji. Rozlehlou krajinu lemovaly stromy, slunce nahlíželo větvovím a přinášelo měkký, pokojný svit. Byl to klam. Měkké a pokojné věci sem nepatřily. Samotná pláž jako by příchozí vítala, vzduch voněl solí a o břeh šplouchaly jemné vlny. Křišťálově modrá voda byla lákavá... pokud jste nevzali v úvahu, co číhá pod hladinou.

„Je tu klid,“ ozvala jsem se, když naše nohy narazily na stezku z lávových oblázků. „Nikdy tu nebývá klid.“

„Zajištění Petera nejspíš trvalo déle, než jsme si mysleli,“ odpověděl Alistair a rozhlédl se, jako by si toho všiml až teď.

Potřásla jsem hlavou a povzdechla si, věděla jsem, že má pravdu. Jestli jdeme pozdě, bude Kaden naštvaný, bez ohledu na to, jaké informace jsme získali. Bohužel, nepřirozené ticho na ostrově nebylo ukazatelem dobré nálady.

Šli jsme dál, a když se na dohled objevila velká stavba, zpomalili jsme.

K dvoukřídlým dveřím vedlo několik širokých schodů. Kolem přední části budovy byl železný plot, dodávající mohutnému domu moderní nádech. Kaden vytesal dům z činné sopky, díky níž ostrov stále rostl. Zatlačili jsme na dveře, otevřeli je a vešli do vstupní haly. Uvnitř bylo teplo a sucho, ale ne příliš. Kadenova domovská sféra už byla dávno zapomenuta, po Válce bohů zůstala nepřístupná. Místo, odkud pocházel, však bylo mnohem teplejší než Onuna a sopečný ostrov mu nejvíc připomínal domov.

Odložila jsem těžké pytle na podlahu, dala si ruce v bok a zavolala jsem: „Jsem doma, zlato!“ Můj hlas se rozléhal velikou nedokončenou chodbou.

Alistair se ušklíbl, obrátil oči v sloup a hodil velké pytle, které nesl, vedle mých.

„Dětinské.“ To slovo zaznělo shora. Vzhlédla jsem. Z velkého balkonu, lemujícího první patro, nás sledoval Tobias. Vikýři proudilo sluneční světlo a dávalo jeho sytě ebenové kůži bronzový nádech. Upravil si manžetu tmavomodrého saka a přeměřil si nás.

Alistair tiše hvízdl. „Pořádně nastrojený, co? Už to začalo?“

Tobias věnoval Alistairovi krátký úsměv, který se mu odrážel i v očích. Na mě se Kadenův druhý důstojník nikdy takhle neusmál. „Jdeš pozdě.“ Obrátil pohled ke mně, rychlý jako zmije a stejně jedovatý. „Oba jdete pozdě.“

Poslala jsem mu vzdušný polibek. „Chyběla jsem ti?“ Už jsem si na Tobiasovo nepříliš přátelské chování zvykla. Nikdy to neřekl, předpokládala jsem však, že jeho antipatie ke mně pramení z faktu, že jsem se po svém stvoření stala Kadenovým prvním důstojníkem. Tím se Tobias posunul na druhé místo a Alistair na třetí. Alistairovi na tom nezáleželo; dokud měl domov a jídlo, bylo mu jedno, komu dává Kaden přednost.

„Však počkej, až uslyšíš proč,“ prohlásil Alistair. „A taky jsme donesli večeři pro šelmy.“

Šelmy.

Tobias se podíval na pytle, které nás obklopovaly, a zvedl koutky rtů.

„Budou vděční, ale vy dva se musíte připravit. Pověřte někoho jiného, ať jim to odnese. Nemáme čas.“

Jakoby na povel začali tvorové zpívat. Sklopila jsem oči ke kamenné podlaze; ze sborového smíchu mi běhal mráz po zádech. Vždycky mi to připomnělo hyeny, a děsilo mě to. Věděla jsem, jak jsou daleko, ale pokaždé mě šokovala akustika, díky níž jsme je stále slyšeli. Do nitra hory se vinuly míle tunelů, spojovaly pokoje, komnaty a cely napříč mnoha patry.

„Zamyká je, když máme hosty?“ zeptala jsem se a zvedla obočí.

Alistair a Tobias se na sebe zazubili, pak na mě Alistair zavrtěl hlavou a vyrazil k zadní čísti domu. Zůstala jsem stát, zatímco se Tobias odstrčil od zábradlí a zmizel nahoře. Objala jsem se rukama a zírala na podlahu, jako bych viděla skrz.

„Předpokládám, že to je odpověď na otázku,“ povzdechla jsem si.

Ne že bych se jich bála. Od doby, co byl Kaden tady, stvořil spoustu Ig’Morruthenů, nebyli však jako já, Alistair nebo Tobias. Vypadali spíše jako rohaté chrliče, jaké smrtelníci dávali na své stavby. Často jsem přemýšlela, jestli ig’morruthenské šelmy viděli a napodobili je ve svém umění v pokusu zahnat instinktivní strach z netvorů. Šelmy byly silné a strašlivé, dychtily po krvi a masu. Dokázaly komunikovat, ale říct, že umějí mluvit, by bylo příliš. Uměly napodobovat, ale jejich řeč byla omezená.

Z krajní chodby se ozvaly kroky, jak se přiblížilo pár Kadenových poskoků. Zastavili se kousek ode mne. Kopla jsem do nejbližšího pytle: „Vezměte to dolů a postarejte se, aby se šelmy najedly. Musím se připravit na schůzku s elitami Jinosvěta.“

*

Zamířila jsem točitým obsidiánovým schodištěm dolů do Kadenovy hlavní síně. Vždycky jsem o ní mluvila jako o jeho „sytiči ega“. Křičelo to megalomanií, od tapiserií až k extravagantnímu nábytku.

Na kamenných zdech se zaleskla světla a chodba se naplnila hlasy. Přidala jsem do kroku a uhladila si přiléhavé černé šaty, které jsem si v rychlosti natáhla. Věděla jsem, že přijdu pozdě, ale potřebovala jsem čas, abych ze sebe smyla krev. Jak jsem se blížila, hlasy sílily. Sakra, znělo to jako plný dům.

Před dvojitými dveřmi zasedací síně stáli další dva Kadenovi poskoci. Měli na sobě obleky, o kterých jsem věděla, že si je nemůžou dovolit, ale pro dnešní večer působily jako uniformy. Kaden sliboval věčný život těm, kdo se mu zalíbí a skloní se před jeho vůlí, věděla jsem však, že tihle lidé skončí spíš jako nemyslící bestie než jako Alistair, Tobias nebo já. Když jsem k nim došla, poklonili se. Nadechla jsem se, abych se uklidnila, a bez zaváhání jsem nasadila tvář Krvežíznivé královny. Tu očekávali a té se báli – a právem. Během staletí si vysloužila jistou reputaci.

Jakmile jsem překročila práh a vstoupila do rozlehlé zasedací síně, hlasy utichly. Bylo tu mnohem víc tvorů z Jinosvěta, než jsem čekala.

Dvakrát sakra.

S hlavou hrdě vztyčenou, takže mi tmavé vlny vlasů splývaly přes ramena a záda, jsem vykročila k dlouhému obsidiánovému stolu, který místnosti vévodil. Kolem stály židle ze stejného tvrdého kamene, z jakého byla tahle sopečná jeskyně. U stěn stály vysoké kotlíky a v každém hořel malý plamen.

Vpíjelo se do mě mnoho očí, ale ty, které mě přiměly zaváhat, žhnuly rudě: Kaden. Můj stvořitel, můj milenec a jediná příčina, proč moje sestra žije. To kvůli ní jsem dělala všechno, oč požádal.

Kaden stál v čele stolu, ruce za zády. Na zlomek vteřiny jsme se setkali očima. Byl nádherný, bronzový a bílý oblek mu kontrastoval s ebenovou kůží. Jen hlupák by však neviděl netvora, číhajícího pod úhledným vystupováním.

Zaslechla jsem za sebou kroky.

Výborně; nedorazila jsem poslední. Zaujala jsem místo po Kadenově pravici, zrovna když vcházeli zbylí návštěvníci. Kaden na mě nepromluvil ani mě nepozdravil; ne že bych to od něj čekala. Ne, soustředil se na to, kdo přicházel a kdo se neukázal. Když se místnost naplnila, mumlání a šepot pomalu utichly. Stáli a čekali, neodvážili se usednout dřív než Kaden.

Tobias stál po Kadenově levici, oblečený v tmavě modré košili s knoflíky a v tmavých kalhotách. Prohlížel si místnost a hrál si přitom prsty se stříbrným řetízkem na krku. Vždycky byl soustředěný a pozorný. Vedle něj stál Alistair, už ne zakrvácený, v bílé košili a oblekových kalhotách. Oba byli vražední a svá místa Kadenových generálů si zasloužili.

Sledovala jsem, jak se Alistair naklonil a zašeptal Tobiasovi: „Upíři poslali podřízeného. On ani jeho bratr se neukázali.“

Podívala jsem se na místo, kde by obyčejně seděl upíří král, a viděla, že má Alistair pravdu.

Místo, kde měl být Ethan a jeho lidé, bylo obsazeno čtyřmi méně urozenými členy.

Třikrát sakra.

Tobias přikývl, pustil řetízek a podíval se na Kadena. Ten měl rozšířené nozdry, jediná známka hněvu.

Na pravé straně stolu stál coven Habrick. Účastnilo se nejméně deset čarodějů, mužů i žen, všichni pečlivě rozmístění kolem svého vůdce Santiaga. Ten měl tak nagelované vlasy, až mě pálilo v nose. Italský oblek byl přiléhavější než moje černé šaty – a to bylo co říct. Podíval se na mě a pomalu se usmál, jako by mě přistihl, jak ho obdivuji. Jako vždycky mě svlékal očima, zvedal se mi žaludek. Vypadal skvěle a předpokládal, že mu žádná žena neodolá. Jak zjistil v několika posledních letech, kdy se mi mnohokrát marně pokoušel dostat do kalhotek, mýlil se.

Potřásla jsem hlavou a otočila se zpět do k místnosti. Přestože dorazilo tolik tvorů Jinosvěta, cítila jsem, že je to Kadenovi pořád málo. Byl jejich král – král všech králů – a žádal, co mu patří.

Jako by mi četl myšlenky, otočil hlavu ke mně, upravil si sako obleku a vladařsky na mě kývl.

Čas na divadlo.

Zvedla jsem ruce a přivolala moc, kterou mi dal. V dlaních mi vzplál oheň, kroužil a hravě tančil. Vrhla jsem koule energie ke každé pochodni. Plameny zesílily, osvětlily místnost a zahnaly stíny do vzdálených rohů. Všichni přítomní ztichli.

Kaden se posadil a já ztlumila plameny do matného, pulzujícího tance. Klany, coveny a jejich vůdci se jeden po druhém posadili. Kadenovy oči přelétly místnost, zatímco pomalu zabubnoval prsty o stůl. Nikdo nepromluvil – ani slovo.

„Řeknu, že jsem spokojen s těmi, kdo dorazili.“ Kadenův hlas naplnil místnost. Někomu by zněl klidně a vyrovnaně. Já slyšela jen zuřivost.

„Santiago. Tvůj coven je stejně báječný jako vždy.“ Kaden na něho kývl. Čarodějové mu hleděli do očí, hrdí a mocní. Obdivovala jsem je, přestože jejich vůdce jsem nenáviděla.

„Pojídači snů.“ Kaden mávl rukou ke klanu Baku, usazenému vedle Santiagova covenu. Jejich oči předváděly úsměv, který fyzicky nezvládli. Tam, kde by měla být ústa, byla jen štěrbina, přes niž se v úhlopříčkách táhla kůže. Byli to hroziví bastardi, kterým jsem se raději vyhýbala. Během staletí jsem slyšela vyprávět, že některé klany byly ve skutečnosti mírumilovné a bývali žádáni, aby vypudili a pozřeli noční můry. Já však potkala jen ty, kteří za správnou cenu vkládali do snů děs.

Kadenův hlas mě vytrhl z myšlenek. „Ječící ničitelky rozumu.“ Všimla jsem si bánší vlevo. Byla to skupina žen – klan tvořily jen ženy. Gen se očividně vázal na oba chromozomy X. Všechny přítomné měly buď velmi světlé nebo velmi tmavé vlasy a na sobě blejzry nebo upnuté šaty, které ječely peníze – bez urážky.

Jejich vůdkyně, Saša, měla dlouhé vlasy s téměř tmavě modrým nádechem, na temeni zapletené a splývající na záda; oblékla si hedvábné kalhoty s blejzrem bez zapínání. Bylo jí skoro sto, ale vypadala jako žena v nejlepších letech. Rozhodně měla styl, ale viděla jsem, jak na kohosi použila svůj vražedný jekot, až se dotyčnému rozlétla hlava na několik kusů. Trvalo týdny, než jsem dostala ten mozek z mých oblíbených bot.

„Vidím mocné,“ pokynul Kaden ke stínům, které jen přikývly. Nevypadaly jako z pevné hmoty, postavy se vlnily jako kouř. Byl to klan vrahů a přirozeně prohnaných tvorů. Řídil je jediný vůdce, a kdybyste Kaše odstanili, znamenalo by to pro vrahy konec. Jediný problém byl, že byste k němu museli proniknout dost blízko. Tak jako většina jiných se i jeho rodina během staletí dostala k moci tím, že prosekávala krvavou cestu každému, kdo dobře zaplatil. Obdivovala jsem však jejich věrnost Kadenovi. Jsem si jistá, že několik frakcí Kašovi a jeho rodině zaplatilo, aby se alespoň pokusil mého hrozivého šéfa zasáhnout, ale stíny ho nikdy nezradily.

„Vidím legendární zuřivé šelmy.“ Kadenovy oči, stále rudé, se zaměřily na vlkodlaky. Tuhle smečku vedl Caleb a těšila se úctě napříč naším světem. Caleb byl tichý, pokud na něho nemluvili, ale ze síly, kterou vyzařoval pouhým pohledem, mi naskakovala husí kůže. Tmavé vlasy měl ostříhané nakrátko, čelist ukrytou za úhlednou bradkou. Možná by mohl Santiaga naučit, jak si upravit vlasy, aby nevypadaly jako umaštěný zmatek. Zachichotala jsem se a pokusila se to zakrýt zakašláním; Alistair se po mně ohlédl. Caleb se mi zamlouval.

Tihle vlkodlaci nebyli jako z typických hororů. Ve vlčí podobě byli skoro jako vlci, ale všechny, smrtelníky i ostatní, by vyděsili už pouhou velikostí. Samci ve smečce byli obvykle o něco statnější než samice, ale samice byly zákeřnější. Caleb si svou rodinu držel u sebe, přišli však vždycky, když Kaden zavolal. Byli vyhýbaví a tajnůstkářští, dávali přednost možnosti držet se od politiky co nejdál, ale byli tu všichni.

„Dokonce i rada smrtelníků se ukázala!“ Kaden lehce kývl na Eliáše a jeho skupinu. Eliáš byl středního věku, s rozeznatelnými šedinami na spáncích. Poupravil si oblek, jako by v místnosti plné netvorů něco znamenal. Kaden tomuhle politikovi pomohl nahoru a získal přitom skvělého informátora a ještě lepší zdroj praní peněz.

Pak se Kaden zaměřil na tři sedící upíry a v očích mu zaplál rudý oheň. „Ovšem zlodějů krve se ukázala jen hrstka.“ Z hlasu mu ukapával jed a atmosféra v místnosti zhoustla. Všichni ztuhli. Kaden přestal bubnovat prsty na stůl a náhlé ticho mi brnkalo na nervy.

„Kde je váš král?“ Tohle byla nebezpečná otázka a věděla jsem, že na ni neexistuje správná odpověď.

Jeden muž vstal, narovnal si kravatu a sako a odkašlal si. „Pan Vanderkai se nemohl dostavit. Posílá nejhlubší omluvy. Usilovali mu o vládu, právě se s tím vypořádává.“

Kaden se na židli opřel, založil si ruce na hrudi a zíral na upíra. Zavládlo ticho a zdálo se, že trvá celou věčnost. Muž přešlápl; věděla jsem, že kdyby se upíři mohli potit, zpotil by se.

„Vypadá to, že má v poslední době spoustu podobných potíží,“ prohlásil Kaden nakonec lehkým tónem a znovu začal bubnovat na stůl. Otočil se k Tobiasovi a zeptal se: „Kdy se ukázal naposledy?“

Tobias probodl upíra pohledem a lehce se ušklíbl. „Už je to dost dávno, můj pane. Měsíce.“

Kaden přikývl a zvedl koutky rtů.

„Měsíce.“

„Ano.“ Dvořan si odkašlal. „Ale při několika posledních schůzkách zaujal jeho místo princ.“

„Jistě, bratr. A kde je ten?“

„Nemohl dorazit. Ujišťuji vás, že tu oba chtěli být, ale skutečně bylo třeba pevné ruky, aby se vypořádali s některými záležitostmi, které právě zažíváme.“ Slova zněla nuceně, jako by věděl, co by se stalo, kdyby lhal.

„Chápu,“ odvětil Kaden. Slyšela jsem, jak někteří kolem stolu hromadně vydechli a napětí povolilo. Avšak ne moje napětí a těch, kdo Kadena doopravdy znali. „Udržovat rovnováhu mezi ostatními je těžké, zvlášť v časech jako jsou tyto. Když to srovnám s tím, jací jsme bývali kdysi, jaký býval tento svět, je nás z tohoto hlediska málo. Tyčí se nad námi hrozby a přepadají nás obavy a strach. Právě proto musíme především držet pospolu.“ Předklonil se a přestal bubnovat. „Víš, co tím myslím?“

Upír přikývl. „Ano. Souhlasím.“

Lež.

Kaden se pomalu usmál, zářivě bílým výhrůžným zábleskem. Udeřil pěstí do stolu a místnost se zatřásla. Vstupní dveře se zabouchly a všechny nás uvěznily v pasti. Stůl pukl, rozlomil se a všechny rozhodil. Do místnosti se vyvalila hustá horká pára. Nikdo nevyskočil ani se nepohnul, všichni setrvali na místě. Věděli, co přijde, a že Kaden nejvíc ze všechno nenávidí slabost. Kaden vstal, král před svou jámou, a přesně to tu bylo – prázdná, dunivá jáma.

Polkla jsem knedlík, který mi rostl v krku, a dívala se, ruce složené na klíně. Viděla jsem, jak se Tobiasovi a Alistairovi šíří po tvářích naduté úsměvy. Teplota se zvyšovala, jak v díře uprostřed místnosti vířila žhavá láva. Na povrchu praskaly horké vulkanické bubliny a vzhůru stoupal kouř.

„Do toho. Dovnitř.“ Kaden pokynul upírům k jámě.

„Jsi blázen,“ odplivla si upírka, zatímco další si zoufale prohlížel místnost a hledal jiný východ.

Ostatní tvorové se nehnuli ani prstem, aby pomohli. Věděli, že Kadenova zloba nemíří na ně, a nechtěli, aby se k nim obrátila.

Kaden si položil ruku na hruď a jeho smích se rozezněl kouřem naplněnou místností. „Opravdu? Nebo prostě jenom nemám rád neposlušnost? Dianno?“ Okamžitě jsem k němu otočila zrak. „Byla bys tak laskavá a pomohla našim přátelům?“

Zvolna jsem obrátila hlavu zpět k upírům, upřela na ně pohled a vstala jsem. Vykročila jsem k nim, ruce u boků se mi napnuly. Tvorové Jinosvěta tuhli, když jsem je míjela, ale tváře nic neprozrazovaly. Byla jsem Kadenova zbraň. Byla jsem mocná. Věděli to a já to věděla. Byla jsem čepel stvořená z masa a ohně.

Kaden pokračoval a jeho hlas se rozléhal síní.

„Možná mám potíže s důvěrou. Víš, tohle není poprvé, co má váš král tyhle nepříjemnosti. Vzhledem k našemu časovému rámci a k tomu, čeho musíme dosáhnout...“ Zastavila jsem se u jedné z upírek a ta na mě hleděla se strachem v očích. „... si prostě nemůžu dovolit slabost.“

Popadla jsem ji tak, že jsem jí znehybnila ruce, a táhla ji k jámě. Křičela. Snažila se vyprostit, špičatými podpatky mě několikrát zasáhla do holeně, byl to však krátký boj. Hodila jsem ji přes okraj. Křičela jen pár vteřin, dokud padala. Když se dotkla hladiny lávového jezírka, vyšlehly kolem ní plameny a pohltily ji.

Další upír ve zděšené snaze utéct proběhl kolem mě. Bleskurychle jsem trhla paží. Jakmile ho ruka zasáhla, z konečků prstů mi vyjely drápy a zasekly se mu do břicha. Zajíkl se a zkroutil se mi kolem ruky. Sevřel mi zápěstí, a když jsem ho zvedala a házela dolů do ohně, střetl se se mnou pohledem, oči plné strachu a paniky.

S třetím to bylo velmi podobně jako s druhým. Pokusil se utéct, pokusil se bojovat, ale nakonec se od obsidiánových zdí odrážely prosby o milost, zatímco jsem ho vrhala do lávy. Otřela jsem si ruku s drápy o tvář umazanou krví a vyrazila k poslednímu žijícímu upírovi v místnosti. Vzdal se, věděl, že není cesty ven ani kam utéct. Schoulil se do klubíčka na kamenné podlaze. Popadla jsem ho za klopy saka, zvedla ho, otočila se a natáhla ruce nad jámu.

Žluté oči zahalily měkké třpytivé slzy. „Prosím,“ žadonil, „mám rodinu.“

Rodina. To slovo mi zaznělo v mysli ozvěnou a ucítila jsem, jak se mi drápy zatahují. Krvežíznivost mě doháněla, nutila mě podlehnout, pustit svou šelmu ze řetězu. Rodina. To slovo bylo jako tep, připomínalo mi, že tohle nejsem já. Mé srdce bilo jen pro ni a vědomí, že existuje, mě stáhlo zpět od hranice šílenství. Rodina. Tentokrát bylo to slovo zahalené zvukem sestřina smíchu a s ním přišla vzpomínka.

Gabby potřásla hlavou a smála se, když jsem se jí pokoušela hodit do úst kousek popcornu.

„Na supertvora máš fakt mizernou mušku,“ chichotala se a hodila po mně hrst.

Vykopla jsem a lehce ji udeřila do nohy. „Hej, já jsem tu cvičený zabiják!“

Vybuchla smíchy. „Prosím tě! Na konci Medailonu jsi brečela.“

„Byl to smutný film. Měl smutný konec. Ty prostě vybíráš hrozné filmy.“

Smály jsme se tomu pitomému filmu hodiny.

Seděly jsme na předraženém gauči, který jsem jí koupila jako dárek k promoci, a udělaly jsme v její milované garsonce strašlivý nepořádek. Promoce byla před mnoha měsíci, od té doby jsem ji neviděla.

Ta myšlenka byla tak bolestná, že mě vytrhla ze vzpomínek. Několikrát jsem zamrkala na upíra, kterého jsem držela nad jámou, a vrátila se do přítomnosti. Rodina. Za mlhavým kouřem jsem viděla dva rudé plameny Kadenových očí. Vzkaz byl němý, ale jasný. Neváhej, nepřemýšlej, prostě to dokonči – protože jestli ve mně ucítí slabost, sebere mi i ji. Aniž bych odvrátila zrak od Kadena, zatáhla jsem drápy na upírově krku, rozevřela dlaně a nechala ho spadnout do jámy.

Muž zmizel a Kaden se usmál. Pak vůlí portál znovu zavřel; stůl i se všemi, kdo seděli kolem, se posunul a znovu scelil. Naprosto tichou místností se rozlehlo vrznutí dveří a zbývající kouř zmizel do chodby. Několik lidí zakašlalo a srovnalo si židle, kámen skřípal o podlahu.

Podívala jsem se na rudé skvrny na kloubech prstů a na nehtech, a pak jsem spustila ruce k bokům. Držela jsem hlavu vztyčenou, nohy se pohnuly dřív, než si můj mozek uvědomil, co dělám. Vykročila jsem zpátky ke Kadenovi. Alistair a Tobias mě sledovali, měřili si mě, ale já si dala pozor, abych nedala najevo, jak jsem znechucená tím, že na sobě mám krev. Stála jsem a hleděla před sebe, ruce sepnuté před hrudí.

Žádná slabost. Nikdy.

„Teď, když ses postaral o tohle, proč jsi nás sem svolal?“ zeptal se Kaš, vůdce stínů, těžkým přízvukem, zatímco se stíny šouraly za svým loutkářem.

„To je prosté. Mám zprávu o Azraelově knize.“

Kaden si konečně sedl a síní se ozval šepot a lapání po dechu. Alistair, Tobias a já jsme zůstali stát. Vždycky jsme byli na svých místech, odvážní a ničiví.

„Nemožné,“ zasyčel vůdce Baku.

Okamžik bylo ticho, a pak začali mluvit všichni najednou, všichni souhlasili s Baku, prohlašovali, že ta kniha je jenom mýtus.

V kamenné místnosti byl zvuk tolika zvednutých hlasů ohlušující. Jediní, kdo nemluvili, byli vlkodlaci. Jen seděli, sledovali a naslouchali.

Nepřekvapilo mě, že se nade všemi nesl hlas Eliáše, politika smrtelníků. „I kdyby se ten text našel, od Války bohů už jsou to tisíce let. Jak bychom ji přečetli?“

„Přečíst ji?“ vysmíval se Santiago. „Kdyby to byla pravda, víš, co by to s sebou přineslo.“

Padlo ticho a všichni se podívali na Kadena.

„Ničitele světa,“ ozval se od levého rohu stolu měkký ženský hlas.

Všichni se otočili k Saše a jejím sestrám. Bánší byly od chvíle, kdy to začalo, potichu – skoro tak potichu jako vlkodlaci. Saša měla oči zamlžené, jako by se zatoulala v myšlenkách. Teprve když jí kdosi poklepal na rameno, uvědomila si, že promluvila nahlas. Zavrtěla hlavou a dlouhé modré vlasy se rozvlnily; pak si přihladila bílé sako a odkašlala si.

„Ach ano.“ Kaden si zamnul bradu a položil ruce na stůl. „Bájný Ničitel světa. Legenda. Syn Unirův. Vládce čepele Zapomnění. Kdepak je?“

Nikdo nepromluvil.

„Přesně. Nikdo ho neviděl ani o něm neslyšel od doby, kdy vybuchla Rašearim, jejich domovský svět. A tu zkázu způsobil on, správně? Nevypráví se to tak? Je to strašák Jinosvěta. Pohádky, které vás mají držet v lati.“

„Nejsou to pohádky. Je to pravda. Jinosvět je mimo dosah kvůli němu, kvůli nim,“ skočil mu do řeči Santiago. Čarodějové přikyvovali a obklopovali jej. Upírali na nás oči, čekali, jestli udeříme nebo vyrazíme proti nim, protože Santiago promluvil mimo pořadí. „Nebešťané stále kráčejí touto rovinou. Ruka stále kráčí touto rovinou, a pokud stále existuje Ruka, má i tělo a hlavu. Ničitel světa je hlava.“

„A hlava se dá useknout.“ Kadenova slova byla čistý jed.

Znovu zavládlo ticho, jak jim to docházelo. Ucítila jsem to dřív než ostatní: strach. Můj život a čas v Kadenově světě nebyl tak dlouhý jako většiny, bylo však zcela zjevné, že je ten Ničitel světů děsí víc než Kaden.

„Chápu. Všichni se ho bojíte. Ale on není tím, za koho ho máte, i pokud žije. Nikdo ho už po staletí neviděl. Nevšímejte si bajek, které si o něm vymysleli jiní. Jestli je tak silný a schopný, jak se říká, kde je? Zničil jsem stovky z jeho druhu, ale on se neukazuje. Je to zbabělec, slabý, poškozený. Tenhle Ničitel světa není bůh jako ti před ním. Nemá skutečnou moc – ale my ano. Vyprávějí vám svoje lži, snaží se vám je nacpat do chřtánu. Chtějí, abyste se sklonili před jejich vůlí. Až získám tu knihu, budeme vládnout, my všichni. Nebudeme zahnaní do stínů, nebudou nás utlačovat ti, kteří nás mají za nehodné a méněcenné. Změna nastala v okamžiku, kdy prolili vlastní krev v jejich vlastním světě. A teď?“

Vstal a naklonil se, dlaně opřené o stůl. Podíval se postupně do očí všem vůdcům a jen několik se jich na židlích zavrtělo.

„Teď je čas vzít si zpátky, co je naše, co nám ukradli. Předtím, než zapečetili sféry, jsme neměli možnost volby. Žádnou. Kolik z vašich lidí je za těmi dveřmi? Co?“ Ukázal na Santiaga a pak na ostatní. „Nebo vašich, nebo vašich? Přemýšlíte, jestli ještě žijí?“

Ta slova zasáhla cíl.

„A ta kniha? Máš ji?“ zeptal se vůdce stínů.

Kaden mlaskl. „To je další část. Ještě ji nemám, ale už brzy. Eliáš,“ ukázal na smrtelníka a jeho radu, „byl tak laskav a zajistil nám u nebešťanů špeha. Infiltrovali jsme do jejich řad, což je důvod, proč jsem vás sem všechny svolal. Musíme být jednotní. Jakmile zahájím proces otevírání sfér, nesmíme působit jako slabí.“ Významně se podíval na prázdné židle upírů. „Ani na okamžik. Potřebuji vás všechny na své straně, a pokud ne...“ Upřel zrak doprostřed stolu a nechal hrozbu viset ve vzduchu.

Jeden po druhém všichni souhlasili, řekli ano ve svých rodných jazycích. Vlkodlaci promluvili jako poslední a věděla jsem, že nejsem jediná, kdo si toho všiml.

*

Když jsem si smývala zaschlou krev z obličeje a pak z rukou, voda v umyvadle zhnědla. Od chvíle, kdy mě Kaden proměnil, jsem si smývala krev každý den. Stala jsem se tvorem, který dokázal z krve vyrvat vzpomínky, vmžiku přivolat plameny a proměnit se v jakoukoliv šelmu podle libosti. Pokaždé, když jsem se musela nakrmit, jsem se cítila méně lidská. Byla to však cena, kterou jsem platila za sestřin život. Smutné? Ve srovnání s druhou možností mi to nepřipadalo tak hrozné. Poprvé po dlouhé době jsem uklouzla. Zaváhala jsem a on to viděl.

Zastavila jsem vodu, popadla ručník a otřela kapky krve, které mi ještě zůstaly na tváři. Odraz v zrcadle mi ukázal stín osoby, kterou jsem bývala. Obličej jsem teď měla tvrdší, rysy lícních kostí a brady výraznější. Mé ostré rysy přitahovaly každého, kromě mě. Vybavovala jsem si svůj obličej měkčí, možná laskavější.

Okraj ručníku mi přejel po rtech, nadýchaná měkkost zakryla špičáky ostřejší než ocel, jak se netvor ve mně dral na povrch.

Popisovali mě jako „krásnou“ a „exotickou“. Při těch slovech jsem sebou vždycky vnitřně trhla, jako bych dostala facku. Věděla jsem, že jsem strašlivá, krutá a smrtonosná. Pro ni, pro nás jsem Kadenovi dovolila, aby mě uvázal na řetěz. Vytesala jsem jí klidné místo drápy a polámanými kostmi, platila jsem za její bezpečí potoky krve.

„Prosím. Mám rodinu.“

Zoufalství v upírově hlase se mi rozléhalo v hlavě. Pevně jsem zavřela oči a potlačila to. Odhodila jsem ručník a sevřela umyvadlo. Zarývala jsem prsty do žuly, dokud jsem neucítila, jak se drolí. Nebyla to snad stejná slova, jaká jsem šeptala já, té noci před lety? Ležela jsem na zemi, držela ji za ruku. A zatímco jí chlad smrti stahoval kůži, prosila jsem někoho, kohokoliv, aby ji zachránil. Byla jsem ochotná nabídnout své tělo, svůj život, svoji duši, cokoliv, komukoliv, kdo by odpověděl.

„Všechno v pořádku?“

Prudce jsem otevřela oči a už na mě nehleděly ty žhavé uhlíky, ale měkké hnědé duhovky. V zrcadle jsem viděla Kadena, jak se opírá o dveře koupelny a zdálo se, že zabírá víc prostoru, než má nárok. Byl vyšší než já, a to už něco znamenalo, protože jsem byla o dost vyšší než průměrná žena. Nebyla jsem roztomilá, drobná a křehká dívka, jaké si žádá každý film nebo kniha. Neměla jsem velká prsa, ale co se mi nedostávalo na hrudi, nahrazovaly boky. To byla má jediná oblá část. Byla jsem hubená, se silnými pružnými svaly, bojovnice v každém smyslu toho slova. Po proměně jsem každý den cvičila s Alistairem, Tobiasem a dokonce i s Kadenem. Mnohokrát do mě bušili tak dlouho, dokud jsem neomdlela. Trvalo roky, než jsem se naučila ubránit. Kaden chtěl válečníky a já brzy zjistila proč.

Stál se založenýma rukama a tvářil se zaujatě. Nebyla to starost, jak by to chápali obyčejní lidé. Věděla jsem, že ho nezajímá, jak se cítím, jen jestli jsem stále v řadě, stále poslušná.

„Jsem v pořádku, jen trochu unavená,“ odpověděla jsem a poněkud se narovnala.

Lehce přivřel oči. „Hm.“

„Chci se jít podívat na sestru.“

Odstrčil se ode dveří a sevřel rty v mírném zamračení. „Teď ne.“

Věděla jsem, že to řekne. Neviděla jsem Gabby už měsíce a stýskalo se mi po ní. Používal ji jako návnadu. Dělej, co žádá, a budeš odměněna návštěvou, i když jich ubývalo a byly stále řidší.

„Pamatuj si, že tě miluji.“

To mi sestra řekla, když jsem s ní naposledy telefonovala, těsně předtím, než zavěsila. Zatraceně, už si ani nevzpomínám, kdy to bylo. V minulých týdnech se mi ta slova často vynořovala v hlavě, držela mě jako kotva, a co je důležitější, držela mě smrtelnou.

Kaden mi lehkým krokem přistoupil za záda. Sledovala jsem, jak se jeho odraz blíží. Zastavil se pár palců ode mne, opřel mi bradu o hlavu. Zvedl mi z obličeje pramen vlasů a jemně ho shrnul z čela. Prsty prohrábly hedvábné prameny, jako by si ten pocit užíval, a zrcadlem mi hleděl do očí.

„Zaváhala jsi.“

Věděl.

Pravá ruka mi znovu sjela po vlasech, až ke konečkům, a pak mi sklouzla na holá záda. „Nechceš mi něco říct?“

„Ne kvůli tomu, co máš na mysli.“ Dívala jsem se mu do očí v zrcadle, odmítla jsem odvrátit zrak. Jako zvíře v divočině – když jen na okamžik spustíš oči z kořisti, je po všem.

„Hm-hm,“ zamumlal, zatímco mi dlaní přejížděl po páteři až ke kříži. Prsty se mi vnořily pod tenký lem šatů a já se zachvěla, ale nepřerušila jsem oční kontakt. Rty mu nepatrně změkly v úsměvu, a pak sklonil hlavu k mé šíji. „Jsi tak krásná.“ Slova mi tančila na kůži, dech zrychloval tep, chvějící se mu pod ústy. Jazyk mi olízl krk a znovu mnou projelo zachvění, tentokrát když ruku posunul výš, aby mohl uchopit prs. Palcem mi pomalu škádlil bradavku, záměrně mě přinutil tiše zasténat. Opřela jsem se o něj zády, zhoupla se v bocích, cítila jsem, jak se mi k zadku tiskne tvrdý úd.

Rty mi putovaly od krku k čelisti a nechávaly za sebou horkou stopu. „Patříš mi. Jsi má všemi způsoby.“ Líbal a lehce kousal každé místo, kterého se dotkl. „Rozumíš?“

Přikývla jsem a nechala si hlavu klesnout na Kadenovo rameno, aby měl snazší přístup. Tenká hranice mezi rozkoší a bolestí mě vždycky přiměla reagovat a on to věděl. Volnou ruku mi zabořil do vlasů, naklonil mi hlavu. Pak se o mě opřel, přitlačil mě těsněji k umyvadlu, nenechal mi prostor k úniku. Ucítila jsem na hrudi dotek drápů a prudce jsem otevřela oči. Zvedl zrak a políbil mě na ušní lalůček. Přejel mi ostrými drápy doprostřed hrudi a přitom na mě upíral žhavý rudý pohled.

„Nemůžu si dovolit slabost, ani u tebe. Ne teď, když jsme tak blízko. Rozumíš?“

Zabodl mi nehty do kůže. Přikývla jsem. Ig’Morrutheni byli silní a téměř se nedali zabít – téměř. Každý měl nějakou slabinu, jednu věc, která by nás zničila. Trik byl v tom pokusit se ji najít, než nás rozervou na kusy. Podřízli mi krk, ztratila jsem končetiny, které mi dorostly, a dokonce mi zlomili vaz, ale nic z toho mě nezabilo. Jediná věc, která ještě nebyla zničena, bylo mé srdce. Tak jsem vylučovacím procesem došla k závěru, že zemřu, pokud mi vyrvou srdce z hrudi. Mou slabostí bylo moje hloupé smrtelné srdce.

„Ano,“ procedila jsem mezi zuby. „Já vím.“

Prsty se zaťaly ještě víc, nořily se mi do hrudi. Nevykřikla jsem. Tu radost mu neudělám.

„Tak proč jsi zaváhala?“ šeptal mi do ucha.

Lži.

Nemohla jsem mu říct pravý důvod. Kdyby si jenom na vteřinu myslel, že je pro mě něco důležitějšího než on a jeho záměr, skoncoval by se mnou tady a teď.

„Protože,“ zasyčela jsem, „má rodinu. Jeho zabitím si jenom uděláš další nepřátele.“ Znovu jsem zalapala po dechu, pokoušela se prodýchat bolest. „Když jsi teď tak blízko, je to komplikace.“

Hleděl mi do očí snad celou věčnost, než jeho duhovky znovu nabraly oříškový odstín a pustil mé vlasy. Cítila jsem, jak se mi Kadenovy prsty vzdalují od hrudi, a pak mi dlaní vklouzl pod šaty. Sevřel mi boky a otočil mě obličejem k sobě tak prudce, že jsem málem ztratila rovnováhu.

Předklonil se a přitiskl se ke mně. „Záleží ti na mně?“

„Ano.“ Přejela jsem si dlaní po hrudi. Kůže se zacelila, ale na prstech mi zůstala krvavá skvrna.

Nebyla to úplná lež. Na začátku mi na Kadenovi záleželo, dokud mě to po pár stovkách let, kdy jsem stále omlouvala jeho chování, nepřešlo. Nikdy se se mnou nepodělil o svá tajemství, ale věděla jsem, že části duše má hluboce poškozené, a soucítila jsem s ním. Nebyl vždycky tak podlý, jak vypadal. Byly chvíle – nebo aspoň okamžiky – kdy jsem v něm viděla něco hlubšího. Něco v jeho minulosti z něj udělalo lhostejného, chladného a zlovolného tvora. Ano, záleželo mi na něm, ale nikdy to nebyla láska. Nebylo to jako v těch hloupých filmech, na které mě Gabby nutila se dívat. Nebyl to cit, o jakém psali básníci sonety nebo jaký popisovaly jiné druhy literatury, ale záleželo mi na něm. Nikdy se Kadena nezbavím, a když mi na něm záleželo aspoň tímhle omezeným způsobem, bylo snazší zůstat.

Přejel mi rty po tváři. „Dobrá. Už nezaváhej.“

Přikývla jsem, prsty stále svíraly látku šatů. Kaden mě pořád tvrdým tělem tiskl k umyvadlu.

„Pusť mě,“ zašeptala jsem. Bylo to přání a němá prosba, která mířila dál než k téhle situaci. O tom jsem často snila, když jsem bojovala a násilná přirozenost mého života na mě byla příliš. Věděla jsem, že se ten sen nikdy nesplní. Toužila jsem po životě jinde. Po životě se sestrou. Po životě, kde jsem byla milována a mohla být milována. Prostě po životě. Znala jsem však odpověď dřív, než promluvil, a beze stínu pochybností jsem věděla, že ji myslí vážně.

Kaden se zaklonil, zahleděl se mi do obličeje, potom mi zvedl bradu a přinutil mě podívat se mu do očí.

„Nikdy.“

3. Dianna

Letěla jsem ostrým nočním vzduchem, vysoko nad mraky, nad civilizací, nad tím vším. Hladká černá křídla se opírala do větru a nesla mě vpřed. Jako Ig’Morruthen jsem nejvíc milovala schopnost změnit se v cokoliv a kohokoliv jsem chtěla. Kaden mi řekl, že ta schopnost pochází od dávných předků, kteří se dokázali proměnit do každé podoby, kterou si přáli. Někteří se měnili v děsivé, ohromné tvory, tak veliké, že zastínili slunce. Neměli prestižní urozenou krev, ale sami o sobě byli bohy. Byli obáváni a respektováni. Dokud je Válka bohů nevyhladila.

Hvězdy tančily nade mnou i od obzoru k obzoru. Udeřila jsem křídly silněji, stoupala jsem k nim. Obklopena takovou krásou jsem přemítala, co by se stalo, kdybych letěla pořád výš. V tuto chvíli jsem se cítila skutečně svobodná a vychutnávala si to, přála jsem si, ať to nikdy neskončí.

Podobu, kterou jsem přijala, mi Kaden ukázal před staletími a byla jednou z mých nejoblíbenějších. Smrtelníci by v tom tvorovi poznali vyverna. Podobali se mytickým drakům, na rozdíl od těch čtyřnohých, oheň chrlících netvorů však měli dvě nohy. Moje paže a dlaně se prodloužily a vytvořily mohutná křídla. Rohy a šupiny se mi táhly až na temeno hlavy a končily tenkými ostrými hroty, kůži jsem měla v téhle podobě silnější a pokrytou šupinatým pancířem. Když jsem slétala střemhlav a tančila mezi mraky, vlál za mnou dlouhý ocas s hrotem ostrým jako břitva.

Jedinými společníky mi byly hvězdy a já si tu samotu vychutnávala. Zavřela jsem oči a co nejvíc roztáhla křídla, vznášela jsem se ve větru. Kladnou stránkou Kadenových kontaktů se smrtelníky bylo, že po létajících, oheň chrlících tvorech nestříleli. A tak jsem si v tuhle chvíli užívala klid. Nebyla jsem Dianna, smrtící ohnivá královna, ani Dianna, milující a pozorná sestra. Prostě jsem byla.

„Přines mi hlavu toho bratra.“

Kadenův hlas se mi rozezněl podvědomím a spolu s ním se vetřela realita, vzpomínka na předešlou noc mi za zavřenými víčky běžela jako film.

Kaden vstal z postele, popadl své šaty a rychle se oblékl. Nikdy nezůstal, nikdy mě neobjal – ani jednou.

Ve dveřích se zastavil, s rukou na klice, a ohlédl se na mě. „A Dianno, ať je tam binec. Chci poslat vzkaz.“

„Jak si přeješ,“ odvětila jsem, sedla si a přitáhla si přikrývku. Kaden už nepromluvil a beze slova opustil místnost. Sopečným domem se rozlehlo bouchnutí dveří. Zakryla jsem si tvář dlaněmi a pár minut tam ještě seděla.

Nepožádal mě jenom o to, abych mu přinesla princovu hlavu. Ne, žádal mě, abych zabila přítele. Drake byl jedním z mála, komu jsem plně důvěřovala. A věděla jsem naprosto jistě, že nemám na vybranou.

Prudce jsem otevřela oči a soustředila se na co nejrychlejší let svého aerodynamického těla noční oblohou. S každým mocným rozmachem křídel jsem zaháněla své pocity, znovu jsem je zamykala.

Ucítila jsem slanou vodu Naimerského moře dřív, než jsem ho uviděla. Hudba a zvuky životem kypícího města se mi rozezněly v uších a sdělily mi, že jsem blízko. Tirin bylo krásné město uprostřed Zarallu a v současné době patřilo králi upírů. Ethan Vanderkai, král upírů a šestý syn královského rodu, ve skutečnosti vlastnil celý zarallský kontinent. Každý upír, který se narodil od západní polokoule po východní, podléhal jeho vládě, ale krále jsem dnes v noci nehledala. Ne, přišla jsem pro jeho bratra, prince noci, Drakea Vanderkaie.

Kaden mě za ta staletí představil mnoha tvorům a jen málokoho bych nazvala přítelem, ale Drake byl jiný. Považovala jsem ho za přítele. Jeho rodina s Kadenem celé roky úzce spolupracovala. Prsty upírů dosáhly téměř kamkoliv, takže často věděli, jak získat artefakty a předměty, které Kaden hledal. To byl hlavní důvod, proč byl teď tak vzteklý. Chtěl tu knihu a věděl, že by mu mohli být při pátrání velkou pomocí, ale pak se přestali dostavovat na schůzky.

Nejprve Ethan posílal místo sebe Drakea. Nevadilo mi to. Bylo příjemné mít někoho, s kým jsem mohla mluvit, smát se a nemuset být celou dobu tak zatraceně ostražitá. Ale pak přestal přicházet i Drake a teď naposledy už toho na Kadena bylo příliš. Chtěl krev – a co Kaden chtěl, to jsem mu poskytla.

Věděla jsem, že je to jen další zkouška mého odhodlání. Když jsem před Kadenem zaváhala, jeho paranoidní mozek si myslel, že selhávám. Musela jsem mu předvést, že ne, navzdory přátelství s Drakem. Nesměla jsem riskovat svou pověst a postavení. Pokud by bylo jedno z toho zpochybněno, riskovala bych ji. To bylo nepřijatelné, a tak dokážu svou věrnost – a začnu s Drakem.

Střemhlav jsem slétla pod mraky, soustředěná na údolí pod sebou. Po zemi byla roztroušená barevná světla, jako odraz hvězd. Lidé byli venku, užívali si večer, a zvuky jejich hlasů, troubení klaksonů a hudba se vznášely vonícím vzduchem. Jasně bílé kužely světla byly majáky, svolávající všechny, kdo měli chuť, dovnitř do města.

Dnes tu byl večírek, jako každou noc, a já mířila přímo doprostřed zábavy.

Po levém boku mi tančil oceán, jemné vlny olizovaly pobřeží, zatímco jsem se vznášela nad horami. Proplachtila jsem kolem blízkého útesu, pak jsem pomalu přitáhla křídla a brzdila jimi, abych zpomalila sestup. Hudba přehlušila jejich zvuk a smrtelníci byli příliš opilí a zaujatí, než aby si mě všimli.

Ještě ve vzduchu jsem v oblaku černého kouře změnila podobu a dopadla na ulici.

Přistála jsem v podřepu. Několik lidí mi uskočilo z cesty. Rozlili své sklenky a křičeli na mě, ať dávám pozor, kam jdu. Nevšímala jsem si jich. Upravila jsem si dva dlouhé silné copy tak, aby mi visely přes ramena.

Když jsem vešla do centra Tirinu, známého jako Logoes, světla byla červená a zlatá. Bylo to oblíbené místo, známé svou krásou a památkami, ale nejvíce proslavené nočním životem. V Logoes bylo všechno, co můžete chtít nebo potřebovat – spousta barů, hospod i prvotřídních podniků. Turisté i místní se tu scházeli, hledali odreagování a zábavu, netušili však, co procitlo, když měsíc vystoupal na vrchol.

Hladce jsem proplouvala davem, v černém topu, kožených kalhotách a na podpatcích jsem vypadala jako obyčejný smrtelník. Trvalo mi jen pár minut, než jsem dorazila do cíle. Klub byl v srdci Logoes a před impozantním vchodem stála dlouhá fronta. Bylo to jedno z Drakeových oblíbených míst – něco, co patřilo jemu a ne jeho bratrovi.

Prodrala jsem se mezi klejícími a křičícími smrtelníky až ke dveřím. Dva vyhazovači si založili ruce a postavili se mi do cesty. Byli samý sval, ideální typy k zastrašování lidí, obvykle opilých a hloupých, aby jim zabránili ve vstupu. Jeden měl vyholenou hlavu a vzadu na krku tetování, druhý se honosil dlouhými dredy svázanými do ohonu. Když mě poznali, oči jim zlatě zaplály, ale nedala jsem jim šanci pohnout se.

„Omlouvám se, ale měl se ukázat.“

Udeřila jsem je rukama do hrudi. Jakmile jsem se jich dlaněmi dotkla, vyšlehl oheň a těla byla spálená na popel dřív, než dopadla na zem.

Dveře se rozlétly, roztříštily se na tisíc kousků.

Vešla jsem dovnitř. Lidé v řadě za mnou ječeli a utíkali o život, ale dav uvnitř si ničeho nevšiml, všichni dál tančili a tlačili se jeden na druhého.

Uvnitř byl klub větší, než se zdálo zvenku. Po stěnách se míhala žlutá, modrá, růžová a červená světla. Taneční parket odděloval dýdžejovu kabinu od velkého kulatého baru uprostřed místnosti. Lidé pokřikovali na barmany, snažili se překřičet hudbu.

Vykročila jsem k matnému červenému světlu do zadní části klubu, když mě do týla udeřilo cosi tvrdého. Trhla jsem sebou, ale nesesypala jsem se. Další výhodou Ig’Morruthenů jsou silnější kosti, což znamenalo, že nás je těžší omráčit. Otočila jsem se a uviděla jiného upíra, jak s naprosto šokovaným výrazem drží pistoli. Švihla jsem rukou, prorazila do něj díru a ostatky zpopelnila.

To upoutalo pozornost všech. Žena vedle mě se rozkřičela. Upíři v davu se ke mně obrátili, oči jim zezlátly a špičáky se protáhly.

Tohle bude dlouhá noc.

*

Stoupala jsem po schodech a krví nasáklé boty mi skřípaly. Byla jsem pokrytá popelem, krví a nejspíš i vnitřními orgány nejednoho tvora. Na vrcholu schodiště jsem se krátce zastavila a prohlédla si velikou halu. U zadní zdi stála spousta černých pohovek, s odpovídajícími křesly a stolky rozmístěnými kolem. Místnost byla šerá, s červenými světly v rozích. Tady nahoře byl menší bar, ten však servíroval jen nápoje pro tvory z Jinosvěta. Byl prázdný až na jednu osobu, a právě pro tu jsem přišla.

Z upířích vládců mi vždycky naskakovala husí kůže. Jejich moc sahala tak hluboko do minulosti, že mé smysly nevěděly, co s tím. Jen čtyři upíří rodiny měly dost moci, aby mohly zdědit trůn, a jedna z nich se obrátila v prach dřív, než jsem byla stvořena. Zbylé tři se vzájemně nenáviděly a nelítostně bojovaly o šanci vládnout. Vanderkaiové vyhráli a teď byli už nějakou dobu u moci. Za vítězství z velké části vděčili Kadenovi, to však neznamenalo, že byli jeho poskoky. Čím byli starší, tím mocnějšími se stávali, a ze zadní části haly jsem necítila nic než moc.

Zamířila jsem ke zdroji, zastavila se u konce obloukového baru a opřela se. Naše pohledy se setkaly. Zlaté oči se upřely do mých, ale ani jeden z nás nepromluvil. Přejela jsem si rukou po čele, ale jen jsem si rozmazala po obličeji víc krve. Drake hluboce potáhl z doutníku a žhavý popel na konci zaplál. Rozvaloval se na jedné z velkých pohovek, paži přehozenou přes opěradlo. Vypadal, jako by mu svět kolem byl lhostejný a masakr, který jsem rozpoutala dole, ho nezajímal.

Další potažení z doutníku mu osvětlilo obličej a vykreslilo tmavé kudrny, zastřižené těsně u hlavy.

Drake byl úchvatný predátor. Sytě hnědá pleť se mu leskla a lákala neopatrné k doteku. To byla další výhoda vampyrismu. Všechno na nich záměrně přitahovalo kořist.

„Vypadáš drsně.“ Znovu potáhl z doutníku a přehodil si nohu přes nohu.

Sevřela jsem pěsti. „Proč ses neukázal? A nechci žádné pitomosti o potížích nebo nepřátelích, se kterými ses musel vypořádat.“

Drake nic neřekl, a to mě naštvalo ještě víc. Udělala jsem krok, pak druhý. Oklepal doutník o stříbrný tác na stole vedle sebe.

„Kaden se pokouší otevřít sféry, Drakeu. To pro nás, pro náš druh znamená svobodu. Žádné další starosti s nebešťany nebo s Rukou. Proč jste ty a Ethan najednou proti?“

Na chvíli se mi zadíval do očí, hledal nějaké znamení, že žertuju, ale mně v hlase zněla jen bolest.

„Má pravdu. Líbilo by se mi nebýt lovnou zvěří – moje rodina ani já. Jenže jeho názory jsou pomýlené.“ Vstal, rozepnul si sako a opatrně si ho svlékl. „Ethan ho nebude následovat, ani já ne. Je to tyran, Dianno. Bez ohledu na to, jak hezký obraz maluje.“

Pevně jsem zavřela oči, pokoušela se zahnat slzy. „Víš, že takhle nesmíš mluvit. Víš, co to znamená.“

„Vím.“ Hlas jen šeptal, náhle byl blíž. Otevřela jsem oči a nepřekvapilo mě, že stojí jen pár palců ode mě. Zvedl ruku a shrnul mi z obličeje vlasy, které vyklouzly z copů. „A ty, jeho krásná zbraň, budeš ta, kdo mě popraví? Mého bratra? I naši rodinu?“

Popadla jsem ho za krk a ta moje část, která byla ještě dobrá, křičela, ať toho nechám. Neměla jsem však na vybranou. Nebránil se, když jsem ho zvedla a prohodila zadní zdí. Ve velké díře způsobené jeho tělem jiskřily dráty a budova se tím úderem otřásla, až spadlo několik obrazů. Vzduch se naplnil prachem a sutí z rozbité stěny.

„Víš, co teď přijde. Když jsi opakovaně posílal na schůzky někoho jiného, věděls, co Kaden udělá a jak zareaguje. Nikdy by ti netoleroval neposlušnost, Drakeu!“ vykřikla jsem.

Z otvoru vylétly dvě čepele, a obě přímo na mě. Jednu jsem smetla ve vzduchu, druhá mi prosvištěla kolem hlavy. Neměly však zabít, jenom odpoutat pozornost. Mrštil mnou na podlahu tak prudce, až mi vyrazil dech. Narazili jsme do baru a ten se roztříštil na kusy dřeva a střepy.

„Až se Ničitel vrátí, ujisti se, že jsi na správné straně. Myslíš, že ta kniha, kterou Kaden chce, nerozpoutá další ohromnou válku?“ vyštěkl a přitiskl mě k zemi. Držel mi ruce zkřížené na hrudi a kolenem mi klečel na žaludku.

„To přece nemůžeš myslet vážně! Ty taky? Není to nic než legenda, a tys kvůli tomu odsoudil celou svoji rodinu? Jsou to pohádky, Drakeu – pohádky, které nás mají zadržet. Všichni jsou mrtví. Staří bohové jsou mrtví. Války bohů, vzpomínáš si? Zůstali jenom nebešťani a Ruka; to je vše.“

„Bohové, má tě pěkně omotanou kolem prstu!“ Praštil mě pěstí do obličeje, až se mi hlava zhoupla na stranu.

Předstírala jsem lehké mdloby, a když jsem ucítila, že se uvolnil, vrazila jsem mu koleno do rozkroku. Zakolísal a já mu vytrhla ruce a shodila ho. Otočila jsem se na kolena, ale než jsem se stihla zvednout, vzpamatoval se. Stál, ruce zaťaté v pěst, na tváři nafoukaný úšklebek.

Stáhlo se mi srdce. Drake byl ten, kdo mě dokázal přimět k úsměvu, když mě Kaden proměnil a já se musela vypořádat s faktem, že už nemám svobodu ani smrtelnost. Nebyl jen můj přítel; byl i Gabbyiným přítelem. Byl tady vždycky, když jsem ho potřebovala, a teď jsem ho musela zabít, protože on a Ethan přešli na druhou stranu. Neměla jsem na vybranou a to mě štvalo ještě víc. Zvedla jsem ruce jako on, sevřela pěsti, a pak je spustila.

„Nechci to udělat.“ Hlas mi přeskočil, ale bylo mi to jedno. Bylo mi jedno, jestli to bude pokládat za slabost.

Spustil pěsti a výraz mu změkl. „Tak to nedělej. Jsi jednou z mých nejlepších přátel, Dianno. Nechci s tebou bojovat. Jsi stejně silná jako on, pokud ne silnější. Zůstaň se mnou. Můžeme si pomáhat a chránit jeden druhého.“

Jemně jsem se usmála, věděla jsem, že myslí vážně každé slovo. A pak jsem stála před ním. Vytřeštil oči a otevřel ústa, jednou, podruhé. Podíval se na mou pěst, kterou měl vraženou v hrudi. Rukou jsem mu sevřela srdce; cítila jsem, jak bije. Měla jsem jeho život v dlani.

„Řekla jsem, že nechci. Ne, že to neudělám.“

Usmál se na mě a dotkl se mého zápěstí. „Je lepší zemřít za to, co pokládáš za správné, než žít ve lži.“

Vyvolávala jsem v dlani plameny a dívala se mu do očí. Tělo vzplálo zevnitř, ale Drakeův úsměv nezakolísal. Byl to stejný úsměv, jaký mě utěšoval, když mé noční můry byly příliš zlé. Stejný úsměv, který měl na rtech, když mi vykládal vtipy a rozesmával mě, přestože jsem měla pocit, že umírám. S potlačovanou hrůzou jsem sledovala, jak ten úsměv, který dokázal rozsvítit místnost, navždy mizí.

Nevím, jak dlouho jsem tam stála, ruku stále nataženou a plnou toho, co zbylo z přítelova srdce. Místností se rozlehlo hlasité, radostné zvonění a mně připadlo divné, že stále hrají, když je klub zničený. Pak jsem na boku ucítila vibrace a omámení jsem setřásla. Otřela jsem si ruce do kalhot a vytáhla z kapsy telefon.

„Teď můžeš jít navštívit sestru.“

Prohlédla jsem si trosky místnosti a všimla si kamery vysoko na zdi. Kaden všechno viděl. Kývla jsem k ní, zavěsila a zmizela z trosek.

4. Dianna

Zhmotnila jsem se uprostřed Gabbyina apartmá.

Černý kouř, který se objevil při teleportaci, se rozptýlil, jakmile jsem s hlasitým žuchnutím hodila tašky na podlahu. V téhle části světa bylo osm ráno. Ověřila jsem si to, než jsem odešla, abych se ujistila, že bude doma.

„Gabby!“ zavolala jsem a rozpřáhla ruce. „Je tady tvá nejoblíbenější a jediná sestra!“

Mé náhodné příchody obvykle vedly k výskání a objímání, ale tentokrát mě přivítalo jen ticho. Rozhlédla jsem se a všimla si nové bílé sedačky a skleněného stolku plného časopisů. Bílé stěny zdobilo několik uměleckých obrazů. Gabby změnila styl, to však nebylo neobvyklé. Ráda měnila výzdobu. Upoutaly mě květiny na kuchyňském ostrůvku; přivřela jsem oči a zamířila k tuctu různých lilií. Byly to její oblíbené květiny a nemusela jsem číst cedulku, abych věděla, kdo jí je dal.

Pomalu jsem se usmála, otočila se a zamířila k jejímu pokoji. Otevřela jsem dveře, rozsvítila a rozhlédla se po oblečení na zemi. Přes židli byly přehozené pánské kalhoty a na koberečku z falešné kožešiny ležely mé boty na vysokém podpatku.

„Vida, vida, vida, tohle vysvětluje, proč jsi mi neodpovídala na textovky,“ prohlásila jsem hlasitě a dala si ruce v bok.

To upoutalo Gabbyinu pozornost. Prudce se posadila a přitáhla si přikrývku k hrudi, zatímco její milenec se otočil a ospale na mě hleděl přes rameno. Rozcuchané střapaté vlasy potvrdily totožnost muže v sestřině posteli.

Potěšeně jsem se zazubila: „To není možné! Konečně jsi dala Velké Péro Rickovi šanci?“

„Dianno!“ Gabby popadla polštář a hodila ho po mně. „Vypadni odsud!“

Odrazila jsem ho a se smíchem zavřela dveře ložnice.

*

Diplomy. Je tu tolik diplomů. Stála jsem v obýváku a hleděla na tituly, které Gabby získala na valoelské univerzitě. Měla svůj život a já nemohla být šťastnější. Promovala s nejvyšším titulem, jaký mohla jako sestra získat. Gabby vždycky toužila pomáhat lidem, stejně jako naše matka. Byla světlem a nadějí naší rodiny, zatímco já se stala temnotou a zkázou.

Dveře Gabbyina pokoje se otevřely a sestra vyšla ven, s Rickem v těsném závěsu.

Vidět ji šťastnou dávalo smysl všemu, co jsem vytrpěla a vydržela. Zachichotala se čemusi, co jí Rick zašeptal do ucha, a laškovně na něho mrkla přes rameno. Měla na sobě modrý župan, páskem přitažený pevně k tělu, a vlasy pořád ještě mírně rozcuchané.

„Rád tě zase vidím, Dianno,“ mávl na mě Rick a lehce se začervenal.

Rick Evergreen. Místní doktor, který o mou sestru usiloval od chvíle, kdy se před pár lety přestěhovala do slunného Valoelu. Několikrát jsem ho potkala, když jsem Gabby navštívila v práci. Mých návštěv ubývalo a řídly; bolelo mě z toho srdce. Jak velký kus jejího života jsem minula tentokrát?

„Ricku. Jak dlouho to je? Vypadáš dobře.“ Nechala jsem poslední slova viset ve vzduchu a nespouštěla jsem z něj oči. Pach se mu změnil, věděla jsem, že se mě bojí. Primitivní smysly smrtelníka ho varovaly před nebezpečím, ačkoliv nechápal proč.

„Aspoň pár měsíců.“ Trochu se na mě usmál a polkl, až mu poskočil ohryzek.

Gabby nad tím hovorem potřásla hlavou, už znala moje panovačné způsoby. Jemně ho vzala za paži a postrčila ho ke dveřím: „Přijdeš pozdě do práce.“

Sledovala jsem, jak se jeden na druhého usmáli, jako by na ničem jiném nezáleželo. Rick se k ní naklonil, a než otevřela dveře, naposledy ji lehce políbil. Když odcházel, obličej jí zářil láskou a radostí. Než zavřela, zamávala mu a slíbila, že mu později zavolá.

V hrudi se mi vynořila tupá bolest a hrdlo se mi stáhlo. Odvrátila jsem zrak. Toužila jsem tohle zažít i v té nejprostší podobě, ale už dávno jsem se vzdala jakékoliv naděje na normálnost. Vzdala jsem se jí, když jsem vyměnila život za život.

Ze chmurných vzpomínek mě vytrhlo Gabbyino šťastné výskání. Rozběhla se ke mně a prakticky mě drtila v objetí. „Panebože, D! Tolik jsi mi chyběla!“ zašeptala mi do vlasů, zatímco jsem se smála.

„Taky jsi mi chyběla.“ Pevně jsem jí objetí vrátila. Bylo příjemné nechat se objímat a nemuset se bát, že mi vyrve srdce.

S úsměvem se odtáhla, oči jí zářily. „Jak dlouho můžeš zůstat tentokrát?“

To byla nevyslovená pravda o mých návštěvách. Zůstávala jsem tak dlouho, jak Kaden dovolil.

Pokrčila jsem rameny. „Nejsem si jistá, ale užijme si to co nejlépe!“

„To zní dobře. Tak co třeba snídaně?“

Přikývla jsem a široce se na ni usmála. Gabby se otočila a odešla do kuchyně. Následovala jsem ji a vyskočila na nejbližší barovou židli u dlouhého pultu. Sestra sáhla do ledničky, vytáhla pár věcí, a pak se otočila ke kávové konvici. Podepřela jsem si rukou bradu, zatímco se natahovala pro dva šálky; musela si stoupnout na špičky.

„Líbí se mi bílá a hnědá, kterou jsi vybrala. Kuchyň vypadá úžasně.“

„Díky. Je to vlastně nové. Rickovi se líbil mramorový povrch, i když jsem říkala, že nepotřebuju úpravy.“

Zvedla jsem obočí, naklonila se přes pult a optala se: „Aha, tak teď ti kupuje věci do bytu?“

Nasypala do konvice mletou kávu, dala ji vařit a ohlédla se na mě.

„No, už chvíli tady bydlí.“

„Cože?!“ zajíkla jsem se. „A tys mi to neřekla?“

„Nejsi úplně snadno k zastižení.“

Bodnutí u srdce mě připravilo o nadšení. Opřela jsem se a hrála si s prsty. Gabby na mně pohlédla a všimla si mé změněné nálady.

„Nejsme spolu dlouho, Rick a já.“ Vrátila se ke sporáku, sáhla do skřínky a vytáhla pánev. „Párkrát jsme si vyšli, a pak tady pomalu prostě začal zůstávat.“

Přinutila jsem se k úsměvu a podívala se jí do očí, zatímco chystala snídani. „Mám radost za tebe. Jenom když jsme spolu mluvily naposled, vy dva jste pořád ještě hráli tu hru,“ odmlčela jsem se a naznačila prsty uvozovky, „‚nemusíme se.‘“

Rozbila vejce na pánev a lehce pootočila hlavu. „D, už je to měsíce, kdy ses naposledy stavila. Věci se mění.“

Měsíce Kaden mě a ostatní nechal pátrat po té knize, kterou byl posedlý. Už to bylo měsíce, co mi dovolil strávit čas s jedinou osobou na světě, která mě milovala. Měsíce. To slovo ještě okamžik viselo ve vzduchu. Pak jsem potřásla hlavou.

„No, je dobré vědět, že neposílá kytky jenom proto, aby se ti dostal do kalhotek.“ Ušklíbla jsem se, ale Gabby se jen pousmála a zavrtěla hlavou. Znala mě až moc dobře. Věděla, že používám vtipy a humor, když mě přemáhají city.

„Víš, D, muži někdy dělají milé věci prostě proto, že tě mají rádi. Nemusí to být o sexu.“ Otočila se, přitiskla si vařečku k hrudi, teatrálně vzdychla a přitiskla si hřbet druhé ruky k čelu. „Dokonce i květiny.“

„Jak to mám vědět.“ Ta slova mi vylétla z úst, dřív než mi došlo, co říkám. Nenáviděla jsem pomyšlení, že si o mě Gabby dělala starost, a věděla jsem, že ji tahle poznámka naštve.

Svěsila ramena a míchala v pánvi vajíčka; pak popadla chleba a pustila se do toustu. Nic neřekla, ale cítila jsem, že se hněvá.

„Gabby.“

„Jenom... Nenávidím ho.“

Vstala jsem, přešla jsem k ledničce a vytáhla slaninu. „Já vím, ale nemusíš ho mít ráda. Každopádně, to díky němu tě pořád mám.“

Odmlčela se, položila ruce na nejbližší desku, a pak se na mě ohlédla. „Jsem tady, protože ses pro mě vzdala vlastního života.“

„Což bych bez něho udělat nemohla.“

„Štve mě, že to proti tobě používá. Že kvůli mně musíš dělat všechno, co řekne.“

Otočila jsem si ji tváří k sobě. Pevně jsem jí podržela ruce na ramenou, podívala se jí do očí a usmála se. „Nelituju toho – nikdy jsem nelitovala a nikdy nebudu. Znala jsem cenu, když jsem prosila, a raději přiběhnu na každé jeho zavolání jako pes na vodítku, než abych tě ztratila.“

Měkce se usmála. „Já vím. Jenom o tebe mám starost. Cos vůbec celou tu dobu dělala? Kdes byla?“

„Upřímně?“ zeptala jsem se a o krok ustoupila. „Všude možně. Kaden se domnívá, že je blízko nalezení Azraelovy knihy.“

„Cože?“ Oči jí prakticky vypadávaly z důlků. „Té knihy? Té, kterou hledá už celou věčnost?“

„Jo. Ale v tuhle chvíli si nemyslím, že je skutečná. Tím myslím – jak by mohla, když ji pořád ještě nenašel. Je prastarý, přinejmenším, a válka nebyla včera.“

Gabby couvla a lehce potřásla hlavou. „Vždycky jsem si myslela, že by taková kniha byla pevně pod zámkem.“

„Takže o tom...“

Obrátila se k troubě, aby ji předehřála, a pak se znovu podívala na mě. „Dianno.“

Vytáhla jsem pánev a pečicí papír. Gabby se dívala, jak na něj začínám rozkládat plátky slaniny.

„Vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že nebešťané mají určitou hierarchii?“

„Dianno. Cos udělala?“

„Osobně jsem neudělala nic, ale Alistair–“

Dala si jednu ruku v bok, druhou zvedla a otřela si obličej. „Bohové.“

„Myslím, že jsme asi našli cestu do Ararielu, což znamená, že můžeme proniknout blíž k Ruce, a to zase znamená, že bude blíž té knize, o které si myslí, že existuje.“

„A co když ano? Co to udělá?“

Pokrčila jsem rameny, obešla jsem ji a popadla hrnky, které vytáhla. Nalila jsem nám oběma trochu kávy a odpověděla: „Upřímně řečeno nevím. Kaden tvrdí, že je v ní klíč k odemčení sfér. Chce pro nás normálnost. Chce, abychom žili ve světě, kde nás už nebudou obtěžovat nebešťani ani strach z Ruky.“

„Obtěžovat?“ Otočila jsem se a viděla, jak sklíčeně se tváří. „Ublíží se přitom lidem?“

„Gabby, ty přece víš, že bych nikdy nedovolila, aby se ti něco stalo.“

„Vím, ale co ostatní, D? Jestli má ta kniha vytvořit normální prostor pro něj a jeho druh–“

„Náš druh,“ skočila jsem jí do řeči a zvedla obočí. „Jsem stejná jako Kaden, a ty taky.“

„Ne. Já nepotřebuji krev a nemusím kvůli síle jíst lidi.“

Ta slova mezi námi visela. Gabby měla pravdu. Nepotřebovala se krmit jako my ostatní, i když mou nedávnou stravou nebyli smrtelníci. Gabby byla jiná; v nesmrtelném životě se nejvíc blížila smrtelníkům. Když nás Kaden proměnil, zeptala jsem se, proč Gabby není jako Tobias, Alistair nebo já. Řekl, že byla tak blízko smrti, že ty části, ze kterých jsme byli vytvořeni, zeslábly. Bude žít déle, ale nemohla se proměnit, v co chtěla, a neměla naše touhy.

Gabby byla jiná, o tolik lepší než kdokoliv z nás. Jediná moc, kterou vládla, byla podobná empatii. Jinak jsem to popsat neuměla. Dokázala uklidnit ostatní, svým způsobem je uzdravovat. Její hlas konejšil, dotek přinášel útěchu a samotná její přítomnost jako by uklidňovala i ty nejhněvivější pacienty. Nebyla netvor jako my. Ne, byla anděl, zrozený z nejkrutější temnoty.

„Gabby, není s čím si dělat starosti. Ta kniha neexistuje. Od Válek bohů a pádu Rašearim už uplynula staletí. Nic nezůstalo, ať Kaden věří čemukoliv.“

Chvíli na mě hleděla, stále s tím ustaraným výrazem v jantarových očích: „Doufám, že máš pravdu, D. Vážně.“

Jemně jsem se usmála. „Hej, jsem velká sestra, vzpomínáš? Vždycky jsem se o nás postarala a vždycky se postarám. A kromě toho mám vždycky pravdu.“

Odfrkla si, obrátila oči v sloup a usrkla kávu.

„Tak co Rick?“ upila jsem a pozorovala ji párou nad šálkem.

„Bohové, je to tady,“ utrousila.

„Jsem ráda, že máš nahou zábavu, ale víš, že je to dočasné, že? Chci říct, jsem moc šťastná, že máš konečně někoho v posteli, ale nechci, aby to dopadlo jako s tím štěnětem, cos kdysi adoptovala. Prožilo šťastný dlouhý život a zemřelo stářím, ale stejně jsi ho skoro šest let oplakávala.“

Trouba zapípala, upozornila nás, že je připravená na jakoukoliv pochoutku, kterou se Gabby chystá udělat k snídani, a sestra se otočila. Otevřela dveře ledničky a sáhla dovnitř pro pár věcí.

„Za prvé, toho psa jsem milovala,“ zamračila se na mě. „A za druhé, proč to musí být dočasné?“

„Mluvily jsme o tom, Gabby. Pokud chceš s někým vážně chodit, musí být z Jinosvěta. Rick je smrtelník. Zestárne, zatímco ty budeš pořád mladá a otravná. Co udělá, až uvidí, že se ti nedělá jediná vráska, nemáš jedinou stopu stárnutí, že ti vlasy celou věčnost zůstávají dokonalé?“

Než se na mě znovu podívala, otevřela mrazničku a vytáhla cosi jako rolky. „No a co kdybych poprosila Drakea, aby ho proměnil?“

Při zmínce toho jména jsem málem vyprskla kávu. Popadla jsem papírový ručník a otřela si ústa. Gabby obešla kuchyň a vytáhla ze skřínky pekáč, ale nepodívala se mi do očí.

„Počkej – cože? Chtěla bys, aby byl Rick tvorem z Jinosvěta? Gabby, je to natrvalo! Nemůžeš se jen tak rozhodnout, že proměníš chlapíka, který tě zajímá, v upíra.“

„No...“ odmlčela se a zastrčila si za ucho pár pramínků vlasů. „Tak nějak bych chtěla, aby byl Rick v mém životě napořád. Možná chci i svatbu.“

Šok se mi musel odrazit v obličeji; Gabby se začala kousat do rtu, neklamná známka, že je nervózní a není si jistá, jak zareaguju. Mlčela jsem, protože jsem nevěděla co říct. Věděla jsem, že už spolu chvíli flirtují, ale teď Gabby mluvila o tom, že ho chce mít v životě navždy. Od Války bohů se pravidla a zvyky změnily. Sakra, i technologie byla jiná. Svatba nebyla kus papíru, na kterém stálo, že jste jeden s druhým spojeni. Bylo to víc než trvalé, znamenalo to, že jste jedno téměř v každém slova smyslu. Když jste se vzali, stali jste se skutečnými partnery, spojenými poutem duší. „Gabby...“ začala jsem, když dala rolky do trouby a znovu se obrátila ke mně.

Zvedla ruku a zarazila mě, než jsem mohla pokračovat. „Dianno, vím, že z tvého pohledu je to náhlé, ale byla jsi pryč celé měsíce. Rick a já jsme se velmi sblížili a cosi se změnilo. Byl tu pro mě už předtím, když jsem v něm ještě neviděla víc než přítele. Je tu ve dnech, kdy je těžké vstát z postele, protože mě práce vyčerpává. Je tu, když jsem smutná nebo ve stresu. Myslím, že ho začínám milovat.“ Usmála se vlastnímu přiznání. „Vím, že ti to nejspíš zní hloupě–“

„Nezní,“ řekla jsem, přestože jsem byla částečně smutná, že jsem promeškala tuhle část Gabbyina života. Občas jsem si připadala jako vetřelec. Vtrhla jsem k ní, prohlédla si útržky, ale nikdy jsem tu pro ni doopravdy nebyla. Teď je má sestra zamilovaná a mně chybělo, že mi to neřekla. Nebyly telefonní hovory, kdy by mi o něm povídala, protože jsme spolu mluvily jen zřídka. „Pokud chceš tohle, mám radost s tebou. Jsem ráda, že tu pro tebe někdo může být, když já nemůžu. Jenom chci, abys byla šťastná. Vždyť víš.“

Prakticky výskla, objala mě a zatočila se se mnou. „Přísahám, že je skvělý a zábavný a že si ho taky zamiluješ.“

„Jo, jo.“ Odtáhla jsem se a usmála se na ni. „Jestli ti zlomí srdce, sním to jeho.“

Nakrčila nos. Pořád mě ještě objímala.

„Ok, fuj.“

„Jenom to říkám.“

Potřásla hlavou a obrátila oči v sloup. „Fajn, vykuchání stranou, myslíš, že to Drake udělá? Promění ho?“

Zvedla jsem koutky rtů a nevinně jsem se na ni usmála. „Tak vtipná historka...“

*

Čas s Gabby byl jediný čas, kdy jsem si připadala smrtelná. První den jsme zůstaly skoro celý den na pláži. Večer jsme si zašly na drink, než jsme zamířily zpět do jejího apartmá. Další den jsme se jen poflakovaly, zpívaly karaoke a skákaly z gauče na gauč. Vlasy jsme měly vyčesané do ohonu a tváře nám pokrývaly jakési podivné pleťové masky, za které Gabby utratila příliš mnoho peněz.

„Proč máš doma jenom mátovou zmrzlinu?“ hulákala jsem z kuchyně od otevřených dveří mrazničky.

„Proč nesnášíš věci, které jsou výborné?“

Odfrkla jsem si, vytáhla z mrazničky krabici a zavřela dveře. „Musíme zajít koupit dvanáct nových příchutí, které vyrábějí, protože tohle je prostě smutné,“ vytáhla jsem z nejbližší zásuvky dvě lžíce. Sedla jsem si na gauč vedle Gabby a jednu jí podala.

„Méně řečí, víc dělení,“ ušklíbla se Gabby, roztáhla velký přehoz a rozprostřela ho na nás.

Nabrala jsem si vrchovatou lžíci zmrzliny, podala jsem jí krabici a zapnula televizi.

„Na co se chceš dívat?“ zeptala jsem se, zatímco jsem přepínala kanály.

„Zkus kanál třicet jedna. Byl tam hezký film, na který jsem se chtěla podívat.“

Podívala jsem se na ni, jak si strká lžíci zmrzliny do úst: „Zase ta romantika?“

Pokrčila rameny a věnovala mi andělský úsměv: „Možná ano.“

Potřásla jsem hlavou a ujídala zmrzlinu, zatímco jsem přeskakovala kanály k filmu, který chtěla. Pak jsem ale přestala, protože mě upoutala slova běžící na spodní části obrazovky. Moderátor zrovna komentoval nedávné zemětřesení poblíž Ecanu.

„Podivné na tom všem je, že to vlastně ani nebylo zvlášť velké zemětřesení. Jediné skutečné škody utrpěly tři staré chrámy.“ Obrazovkou probleskly záběry na dávné ruiny. Podobaly se jiným, které se v Onuně objevily na konci Války bohů. Sevřel se mi žaludek, prudce jsem vstala a málem převrhla konferenční stolek. Mobil – kde mám mobil?

„Dianno? Je všechno v pořádku?“ slyšela jsem z obýváku Gabbyin hlas, když jsem se rozběhla k ložnici. Sakra, musím najít svůj mobil! Co když mě Kaden volal a já ho neslyšela? Zemětřesení v Ecanu? To bylo přinejmenším vzácné a ty chrámy – to nemohla být náhoda.

Otevřela jsem ložnici, vešla dovnitř a rozhlédla se po pokoji. Postel byla ustlaná, vlevo pootevřené dveře do koupelny. Uviděla jsem mobil na nočním stolku. Vydechla jsem úlevou a popadla ho.

Když jsem viděla, že nemám žádné nové zprávy, srdce se mi trochu uklidnilo. Fajn, neměla jsem zmeškaný hovor, ale věděla jsem, že to zemětřesení nebyl jenom náhodný přírodní jev. Cítila jsem to v žaludku. Otočila jsem se a vyšla z místnosti, telefon v ruce.

Gabby vstala a odložila zmrzlinu na stolek. „Všechno v pořádku?“

Přikývla jsem a znovu si sedla. Gabby se schoulila vedle mě a čekala na odpověď, v očích zmatek a starost.

„Ano, promiň, měla jsem dojem, že slyším svůj telefon.“

Přivřené oči mi prozradily, že mi úplně nevěří. Těkala pohledem od telefonu v mé ruce k televiznímu ovladači. Nedala jsem jí šanci na další otázku, zvedla jsem ovladač a přepnula kanál: „Na jaký film ses to chtěla podívat?“

*

Dokud jsem byla u ní, Gabby Ricka nepozvala. Chtěla strávit čas se mnou, a toho jsem si cenila. Během dnů, kdy musela do práce, jsem většinou zůstávala doma, prohrabávala jí kvůli jídlu spíž a odpočívala jsem. Bylo pro změnu příjemné nemít pohotovost, kontrolovala jsem však telefon, bála jsem se, že zmeškám hovor nebo textovku. To náhodné zemětřesení ve mně vyvolalo zvýšenou ostražitost. Věděla jsem, že Kaden jen tak nesedí na zadku, zatímco jsem pryč, a zneklidňovalo mě pomyšlení na to, co dělá. Děsila jsem se, že se Kaden objeví a odvede si mě, ale jak se dny protáhly v týden, postupně jsem se uklidnila a nebyla tak napjatá. Tohle pro mě Gabby dělala: ukotvovala mě.

Šelma ve mně nikdy úplně neodešla, ale sestřina blízkost ji držela na uzdě.

Příštího volného dne jsme nasedly do auta, aby mi Gabby ukázala okolí. Sestra řídila a já nechala ruku viset z okna a houpat se ve větru, a přitom jsem sledovala okolní zvlněné kopce. V letním vzduchu byl náznak chladu, který mi prozradil, že se blíží podzim.

„Chci tě vzít do pár obchodů. Slibuju, že se ti budou líbit,“ prohlásila Gabby, když ztlumila rádio.

Přikývla jsem.

Gabby zpomalila; jak jsme se blížily k centru, doprava houstla. Auta byla hladká a ostře řezaná. Všechno teď bylo v podobném stylu. Byla to další připomínka tvorů, kteří před staletími spadli z oblohy a proměnili samou podstatu našeho světa.

„Jaký podle tebe bude svět za deset let?“

„Cože?“ ohlédla se na mě. „Co tím myslíš?“

Poposedla jsem si, založila jsem si ruce a podívala se na ni. „Nebešťani. Tolik Onunu ovlivnili. Přemýšlím, jak ještě promění náš svět.“

„Ty je opravdu nenávidíš, že?“

Odfrkla jsem si. „A ty ne? To kvůli nim jsou máma s tátou pryč a náš domov prakticky neexistuje.“

„D, oni mámu s tátou nezabili. Byla to epidemie.“

„Epidemie, kterou způsobila kdovíjaká bakterie, kterou s sebou přinesli.“

Povzdechla. „Byla to jenom shoda okolností. Neexistuje o tom žádný důkaz. A kromě toho, s několika nebešťany pracuju. Jsou milí.“

„Cože?“ Narovnala jsem se tak prudce, že mě pás málem udusil. Uvolnila jsem náhlý tlak na hrudi. „Gabby, nemůžeš se s nimi přátelit. Jestli zjistí, kdo jsi, pokusí se ti ublížit.“

Podívala se na mě a pokrčila rameny: „Nepřátelím se s nimi a neublíží mi. Jen jsem s nimi párkrát náhodou promluvila. Vypadají obyčejně.“

„Nejsou obyčejní a nejsou to přátelé. Prosím, slib mi, že se budeš držet stranou. Kdyby věděli, kdo jsi, nebo kdyby to zjistil Kaden–“

„Co by udělal? Zabil by je?“ S předstíraným smíchem se na mě kradmo podívala.

Neodpověděla jsem.

„Ach, bohové. Udělal by to, že?“

„Ty víš, že ano.“ Opřela jsem si bradu o pěst a zahleděla jsem se otevřeným oknem ven. Ani jedna z nás už nic neřekla.

Zaparkovaly jsme a prošly obchody, kterými byla posedlá. Po několika hodinách nakupování věcí, které jsme nepotřebovaly, jsme dostaly hlad a zastavily se v malé restauraci. Bylo tu nacpáno, ale nám to nevadilo. Požádaly jsme o stůl víc vzadu, protože jsem ráda měla přehled o všech východech. Byl to zvyk, pramenící v mém životnímu stylu, ale nekrytá záda jsem nesnášela vždycky. Smály jsme se, jedly a když jsme se dohadovaly o poslední kousek dezertu, Gabby prohlásila: „Bylo to fajn. Chybělas mi.“

Upřímně jsem se na ni usmála. „Bylo. Taky jsi mi chyběla. A teď, až napočítám do tří, rozlomíme je?“

Gabby popadla jeden z těch křehkých červeno-růžových bonbonů, které ukrývaly věštby na příští rok. Věděla jsem, že to nejsou skutečné věštby, ale Gabby tu tajemnost milovala. „Vím, že ho rozlomíš dřív než na tři. Vůbec se neumíš ovládat.“

„Pche.“ Protočila jsem panenky a opřela se. „Umím se skvěle ovládat.“

Jen potřásla hlavou a čekala na odpočet. Začala jsem a na tři jsme roztrhly obal a zlomily je. Vytáhla jsem lísteček z mého a četla: „Čeká tě veliká změna.“

„No, to je blbost,“ vzdychla jsem a strčila si bonbon do úst. „A co tvůj?“

Pokrčila rameny a podala mi ho.

„No, nepíše se tu, že vyhraju pořádnou sumu peněz, takže je to nanic.“

Zachichotala jsem se, vzala od ní papírek a přečetla nahlas: „Jediný čin může změnit svět.“

Pokrčila jsem rameny a podala jí ho zpět. „Buď jsem stará, nebo už tyhle věštby nedávají smysl.“

„No, vypadáš, že se ti začínají dělat vrásky.“ Zvedla ruce a poklepala si kolem očí. „Zvlášť přímo tady.“

Zmuchlala jsem ubrousek a hodila ho po ní. „Sklapni.“

Zasmála se na mě a znovu si kousla.

*

Ten večer jsem nechtěla zůstat doma, a tak jsem Gabby přesvědčila, abychom šly ven. Řekla jsem jí, ať pozve Ricka, ale odpověděla mi, že má dlouhou směnu. Měly jsme v plánu navštívit co nejvíc míst, než vyjde slunce.

Kudrnaté vlasy Gabby postupně přecházely z hnědé do blond a splývaly jí ve vlnách na záda přiléhavých bílých šatů, sahajících do půlky stehen. Ty šaty dnes prakticky žadonily, ať si je vezme. Řekla jsem jí, že kdyby se Rick stavil, byl by nadšený. Cestou autem do klubu jsem ji dokonce přesvědčila, aby vyfotila pár sexy selfie a poslala mu je. Moje krátké světlezelené šaty se zavazovaly za krkem a odhalovaly paže, ramena a záda. Nechala jsem Gabby, aby mi natočila vlasy, nahoře je zapletla a pak je nechala rozpuštěné na zádech.

Klub měl tři patra a všude se tlačili lidé, tančili, smáli se a flirtovali. Málem mě pohltila vzpomínka na zkázu, kterou jsem způsobila Drakeovi a jeho klubu v Tirinu. Pevně jsem zavřela oči a pokusila se ji zahnat.

„Jsi v pořádku?“ zakřičela Gabby.

S vynuceným úsměvem jsem otevřela oči a přikývla. Nebyla jsem tam. Byla jsem tady s ní a byla jsem v pořádku. Přesunuly jsme se víc dovnitř a já myšlenky na Drakea zahnala.

Zdálo se, že jsme tančily celé hodiny, zastavovaly jsme se, jen abychom si daly panáka, a hned jsme se vracely na parket. Nedalo se tu pohnout, aby člověk do někoho nevrazil. U stropu se táhla šňůra světel, od vstupu až k zadním dveřím. Nad davem se míhaly barevné odlesky, všichni se smáli a zpívali s hudbou. Bylo to už dávno, co jsem se cítila tak volná. Zapomněla jsem, jaké to je, prostě se jednu noc uvolnit. Tančily jsme s každým, kdo nás vyzval – s muži i ženami, bylo to jedno. Prostě jsme se bavily.

Po další písničce mě Gabby popadla a ukázala dozadu k toaletám. Prodíraly jsme se davem k blýskavému neonovému nápisu, vrážely do lidí a se smíchem jsme se omlouvaly, jako blázni. Když jsme však uviděly frontu, humor nás přešel. Vzdychly jsme, věděly jsme, že nemáme na vybranou. Gabby se opřela o zeď a zatímco jsme čekaly, sklonila se a masírovala si kotníky.

„Už jsem tak dlouho takhle netančila, že jsem úplně zapomněla, jak mě ráno obvykle bolí nohy.“ Se smíchem se narovnala. „No, ty prakticky žiješ na jehlách.“

Oplatila jsem jí úsměv; hudba za námi hlasitě duněla. „Jo, ale to proto, že jsem masochistka.“

Plácla mě po paži a zachichotala se: „Odporné.“

„Kecám, kecám,“ zazubila jsem se na ni. „... Většinou.“

Potřásla hlavou a zasmála se. „Ale bavím se. Rozhodně bychom to měly podnikat častěji.“ Odmlčela se. „Teda, když můžeme.“

Přikývla jsem s vědomím, že až budu muset odejít, nejspíš se zase celé měsíce neuvidíme.

Řada se posunovala, popošly jsme o pár kroků. Gabby se opřela o zeď a já se pohupovala na jehlách. Minulo nás několik žen, které vyšly z toalet, ale jen jedna mě zaujala. Přestala jsem se houpat a narovnala se, všechny smysly v pohotovosti. Byla vysoká, pleť měla tmavší než já, sytější odstín hnědé. Rozpuštěné uhlově černé vlasy jí v hustých kudrnách splývaly po zádech. Na sobě měla třpytivé purpurové šaty, zdůrazňující křivky, které by zaujaly každé živé stvoření.

Připomínala mi bohyni v těle smrtelníka. Ženy ve frontě civěly, šeptané poznámky prosycovaly vzduch žárlivostí. Podívala se mi do očí, usmála se a zamávala. Stříbrné prsteny, které jí zdobily prsty, zachytily odlesky světla a jako by zaplály. Pokračovala chodbou do klubu. Sledovala jsem pohledem, jak mizí ve vlně tanečníků. Otočila jsem se ke Gabby. Zaléval mě zvláštní pocit. Chloupky na pažích se mi zježily a po zádech mi přejel mráz. Nebešťanka? Mírně jsem se odsunula od zdi, čekala jsem, až se dostaví jemné chvění podobné statické elektřině, které je doprovázelo, ale nic nepřišlo.

„Je tak pěkná – nepřirozeně pěkná,“ kývla Gabby k místu, kde žena zmizela. „Chceš si s ní jít promluvit?“

Zavrtěla jsem hlavou a usmála se, ale sevřený žaludek mi říkal, že je něco špatně. „Ne. To je dobré. A kromě toho opravdu musím čurat.“

Posouvaly jsme se krok za krokem. Chloupky na pažích jsem měla pořád zježené a srdce mi bušilo, jako by poblíž visela hrozba.

Zavolal snad Kaden a já neodpověděla? Je někde tady? Natáhla jsem ruku. „Gabby, potřebuju svůj mobil.“

Sáhla do kabelky a podala mi ho. Zkontrolovala jsem ho a úlevně si oddechla. Žádné zmeškané hovory nebo zprávy.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Gabby, když jsem se otočila a zahleděla se tam, kde ta žena zmizela v tančícím davu.

Přikývla jsem. Fronta se znovu pohnula. „Jo, všechno je v pořádku.“

Po příchodu z toalety jsme se vrátily na parket, smály se a tančily několik dalších písní. Pořád se mi ale po páteři plížil ten nepříjemný pocit, který jsem si nedokázala vysvětlit. Jako by se mi mozek pokoušel něco říct, ale nenacházel slova.

Uprostřed další písně se Gabby odtrhla a zavýskala.

Otočila jsem se, abych viděla, co ji tak nadchlo, a spatřila jsem Ricka, jak se prodírá davem. Protáhla se kolem mě a vběhla mu do náruče. Z úsměvu a polibků, které mu vtiskla na tvář, když ji zvedl, sálala radost, že ho vidí. Jenom jsem se usmála, kývla hlavou k baru, nechala je tančit a šla jsem si pro další pití.

Naklonila jsem se nad pult, aby si mě barman všiml. Dokončil drink, který chystal, a pak dorazil ke mně.

„Dvakrát tequilu,“ zakřičela jsem přes hudbu.

Přikývl, přehodil si přes rameno ubrousek a otočil se k lahvím. Když přede mě postavil panáky, kopla jsem do sebe první tak rychle, že mě ani nestačil pálit v krku. Vzdychla jsem a otočila se k tanečnímu parketu. Až odsud jsem viděla, jak se Gabby usmívá, když hledí na Ricka. Srdce mi obalila teplá bublina. Milovala jsem vidět ji šťastnou.

„Vaše přítelkyně vypadá šťastně.“

Ta slova mě zastihla nepřipravenou. Natolik mě zaujalo sledování Gabby, že jsem si nevšimla, kdy přišel. Obrátila jsem se k cizinci a zaujala lépe bránitelnou pozici. Na spáncích měl vlasy sestříhané nakrátko, nahoře dlouhé vlny. Opíral se o bar vedle mě, svalnatá postava zabírala víc než přiměřený prostor. Jak dlouho tady byl, aniž bych si ho všimla? Sledoval dav, který pohltil Gabby a Ricka, ale pak zalétl pohledem ke mně, otočil se zpět k baru a dlouze se napil.

„Není to má přítelkyně,“ odpověděla jsem chladně. „Je to sestra.“

Usmál se, dokonalé bílé zuby se zaleskly a mně naskočila na pažích husí kůže. „Sestra? Omlouvám se.“

Oplatila jsem mu úsměv a intenzivně jsem se na něho soustředila, všechny instinkty v pohotovosti. Byl takovým tím chlapeckým způsobem pohledný, bradku měl uhlazenou a dokonale zastřiženou. Tetování na hřbetě levé ruky a na paži se dokonale rýsovalo na tmavé pleti a mizelo pod vyhrnutým rukávem košile; vypadal ještě víc sexy a nebezpečně. Všimla jsem si masivních stříbrných prstenů, které mu zdobily několik prstů. Byla to zvláštní směs spirál a obloučků, pevný kov jako by svítil, vyzařoval neznámou sílu.

Zatřepal prsty. „Rodinné dědictví.“

Uvědomila jsem si, že jsem na ně civěla; podívala jsem se mu do očí a slabě se usmála. „Cool.“

Cosi na něm bylo divně. Špatně. Pořád jsem měla husí kůži. Soustředila jsem se na odfiltrování řvoucí hudby a pachu všech smrtelníků. Pot, chtíč, zvratky a alkohol se vytratily. Slyšela jsem tlukot jeho srdce, pomalý a pravidelný rytmus. Páchl jako smrtelník, kolínskou s náznakem citronu, ale ničím z Jinosvěta.

Hudba se vrátila a znovu jsem ho uslyšela promluvit. „Jste v pořádku?“ Zvedl obočí a vzal si další drink.

„V pohodě,“ přikývla jsem a lehce se usmála.

„Takže...“ zvedl sklenku a upil, „jste tady jenom se sestrou, nebo...?“

Slova se vytratila. Věděla jsem, o co mu jde. Obyčejně bych mu víc než ráda vyhověla. Kdykoliv jindy bych byla v pokušení, ale byla jsem tu s Gabby, se sestrou, kterou jsem viděla jen zřídka.

Vzala jsem druhého panáka, kopla ho do sebe a postavila prázdnou sklenku na bar. Vykročila jsem, a když jsem narušila jeho prostor, vstal. Naštvalo mě, že je opravdu vyšší než já. Mnoho mužů to tvrdit nemohlo.

Poklepala jsem ho po paži, nechala ho u baru a odešla jsem. Prodírala jsem se davem, pokoušela se mířit ke Gabby. S Rickem se pořád smáli a tančili spolu. Jakmile uviděla můj výraz, zastavila se a Rick do ní vrazil.

„Co se děje?“ zakřičela přes hudbu.