Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide à la publication de l’Institut français.

Tato kniha vychází za přispění Programu na podporu publikační činnosti Francouzského institutu.

Veiller sur elle

Vydáno ve spolupráci s Lester Literary Agency & Associates
a BAM Literary Agency (Paris).

Copyright © L’Iconoclaste, Paris, 2023

Translation © Tomáš Havel, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-679-6

ISBN mobi: 978-80-7689-680-2

Berenice

Je jich třicet dva. Na podzim roku 1986 jich v opatství na konci cesty, která vezme dech každému, kdo se po ní vydá, stále žije třicet dva. Za tisíc let se nic nezměnilo. Cesta je stejně strmá a krkolomná, na jejím konci žije třicet dva houževnatých srdcí – bez toho by v natolik závratných výškách ani žít nešlo – a zamlada i houževnatých těl. Za několik hodin jich bude o jednoho míň.

Mniši utvořili kolem odcházejícího kruh. Za dobu, co se zdi kláštera Sacra di San Michele vypínají nad zdejším společenstvem, viděly mnoho podobných kroužků a loučení. Mnoho okamžiků milosti a pochybností, kdy se těla opírají o přicházející stín. Proběhlo a ještě proběhne mnoho odchodů, proto se s ničím nespěchá.

Ten, který umírá dnes, je jiný než ostatní. Jako jediný nesložil slib. Přesto tu mohl zůstat čtyřicet let. Pokaždé, když se o tom znovu rokovalo, přišel muž v purpurové sutaně, vždy jiný, aby vynesl rozhodnutí. Zůstane. Ke zdejšímu místu patří stejně nezpochybnitelně jako křížová chodba, románské sloupky a hlavice, jež za svůj zachovalý stav vděčí právě jeho nadání. Není tedy nač si stěžovat, za pobyt platí v naturáliích.

Zpod tmavé vlněné houně přesahují jen zaťaté pěsti a mezi nimi hlava. Dvaaosmdesátileté dítě stižené noční můrou. Žlutá kůže je napjatá k prasknutí, jako teletina přes příliš ostré hrany. Čelo se vysokou horečkou leskne jako navoskované. Jednou mu musely dojít síly. Škoda že jim všechno neprozradil. Každý má právo na tajemství.

A přece mají dojem, že vědí. Nikoli vše, ale to zásadní. Ačkoli názory se různí. Z dlouhé chvíle v sobě objevují zápal kmoter na zápražích – je to zločinec, zběhlý kněz, politický uprchlík. Podle některých tu prodlévá proti své vůli – ta hypotéza ovšem nesedí, všichni ho viděli odejít a zase se vrátit –, podle jiných kvůli své bezpečnosti. A podle nejoblíbenějších, zároveň nejtajnějších dohadů, romantické domněnky se za silné zdi totiž jen pašují, je tu proto, aby bděl nad ní. Nad tou, která už čtyřicet let čeká ve své mramorové noci pár set metrů od jeho malé cely. Každý mnich ze Sacry ji jednou viděl. A každý by ji rád viděl znovu. Stačí požádat představeného kláštera, padre Vincenza, ale jen málokdo se k tomu odhodlá. Snad ze strachu z bezbožných myšlenek, jež podle toho, co se říká, přepadají ty, kteří se k ní příliš přiblížili. A o bezbožné myšlenky mniši rozhodně nemají nouzi, když je ve tmě noci vyvádějí z klidu sny s andělskou tváří.

Umírající se pohnul, otevřel a zase zavřel oči. Jeden z bratrů přísahá, že z nich vyčetl radost, to se však mýlí. Na čelo a rty nemocnému opatrně pokládají chladivé hadříky.

Znovu se pohnul. Tentokrát se všichni shodnou.

Snaží se něco říct.

Samozřejmě se snažím něco říct. Viděl jsem létat člověka, čím dál výš a čím dál rychleji. Zažil jsem dvě války, celonárodní tragédie, trhal jsem pomeranče na Sunset Boulevard… mám o čem vyprávět, nemyslíte? Odpusťte mi, že jsem se choval tak nevděčně. Dali jste mi šaty a najíst, když jsem se rozhodl skrýt se mezi vámi, přitom sami jste neměli nic, nebo jen málo. A já tak dlouho mlčel. Zavřete okenice, světlo mě píchá do očí.

Pohnul se. Zavři okenice, bratře, zdá se, že světlo mu nedělá dobře.

Všechno se to seběhlo tak rychle. Stíny, které nade mnou bdí v protisvětle piemontského slunce, i hlasy, tlumené přicházejícím spánkem. Ani ne před týdnem jste mě ještě vídali mezi záhony se zeleninou nebo na žebříku, je tu pořád co opravovat. S přibývajícími léty jsem byl pomalejší, ale vzhledem k tomu, že po narození by si na mě nikdo nevsadil ani zlámanou grešli, bylo pořád proč mě obdivovat. Jenže pak se jednou ráno vzbudím a nemůžu vstát. Z pohledů vytuším, že už na mě přišla řada, že nepotrvá dlouho, necháte zvonit umíráček a odnesete mě do zahrádky s výhledem do hor, v níž se pod vlčími máky už stovky let vrší abbéové, iluminátoři, kantoři a sakristiáni.

Už má na kahánku.

Vrzly okenice. Celých čtyřicet let, co jsem tady, vržou. Konečně tma. Tma jako v kině – i jeho počátky pamatuju. Nejdřív není nic, jen prázdný obzor. Jakmile na oslňující pláň upřu oči, paměť ji začne zalidňovat stíny a obrysy, z nichž vyrůstají města, lesy, lidé a zvířata. Moji herci přicházejí blíž a usazují se vpředu na forbíně. Pár jich poznávám, nezměnili se. Jsou vznešení i směšní, ukutí v jedné výhni, nerozpojitelní. Mince tragédie bývají odlité ze vzácné slitiny zlata a šuntu.

Je to otázka několika hodin.

Otázka hodin? Nenechte se vysmát. Už dávno jsem mrtvý.

Vyměňte mu studený obklad. Zdá se, že mu přináší úlevu.

Odkdy by ale mrtví nemohli vyprávět svůj příběh?

Il Francese. Odjakživa jsem to přízvisko nesnášel, třebaže se mi dostalo i mnohem horších. Všechny moje radosti i všechny moje strasti se odbyly v Itálii. Pocházím ze země, kde krása má odjakživa namále. Stačí, když si na chvilinku zdřímne, a ohavnost jí bez milosti podřízne krk. Géniové se tu rodí jako plevel. Zpívá se tu, jako se zabíjí, kreslí se tu, jako se podvádí, a když psi očurávají zdi kostelů, nikomu to nevadí. Není to náhoda, že stupnice ničení, škála intenzity zemětřesení dostala jméno podle Itala – Mercalliho škála. Jedna ruka tu ničí to, co druhá vybudovala, obě přitom zažívají tutéž emoci.

Itálie, království mramoru a odpadků. Moje země.

Ve skutečnosti jsem se v roce 1904 narodil ve Francii. Moji rodiče pocházeli z Ligurie, ale o patnáct let dřív, hned po svatbě, odešli za bohatstvím. Místo bohatství se dočkali pojmenování Taliáni, plivanců a posměchu za ryčné „r“ – přitom slovo ryčný, pokud je mi známo, začíná právě písmenem „r“. Můj otec v roce 1893 unikl jen o vlásek smrti při rasistických nepokojích v Aigues-Mortes. Dva jeho přátelé to tenkrát odnesli. Statečný Luciano a starý Salvatore. Když o nich později někdo mluvil, jedině s těmihle přívlastky.

Rodiče svým dětem zakazovali mluvit rodnou řečí, aby nevypadali „jako Taliáni“. Pucovali je marseilleským mýdlem v naději, že nebudou tak snědé. U Vitalianiových však tohle neplatilo. Mluvili jsme i jedli italsky. Přemýšleli jsme italsky, to znamená se spoustou superlativů – mezi nimiž často nechyběla Smrt –, ronili jsme krokodýlí slzy a jen vzácně měli ruce v klidu. Klelo se tak, jako se solí. Naše rodina byl cirkus a byli jsme na to hrdí.

Francouzský stát, který tak vlažně bránil Luciana, Salvatora a mnoho dalších, v roce 1914 potvrdil, že můj otec je beze stínu pochybností dobrým Francouzem, tedy si zaslouží odvést do armády, tím spíš, že ho úředník při pořizování kopie rodného listu omylem, či z rozmaru, o deset let omladil. Otec rukoval bez nadšení a bez květiny v hlavni. Jeho otec přišel o život v rámci výpravy tisíce v roce 1860. Nonno Carlo dobyl s Garibaldim Sicílii, ale nezabila ho bourbonská kulka, nýbrž prostitutka pochybné hygieny v marsalském přístavu. Do takových podrobností se ale v rodině nezacházelo, dědeček zkrátka zemřel a ponaučení znělo jasně: válka zabíjí.

Zabila i mého otce. Jednoho dne do dílny v údolí Maurienne v Savojsku přišel četník. Bydleli jsme v patře, ale matka dílnu otvírala každý den, co kdyby přišla nějaká zakázka, která jejímu manželovi přijde po návratu vhod, jednou bude totiž potřeba dát se znovu do práce, znovu otesávat kameny, opravovat chrliče, stavět kašny. Četník nasadil patřičný výraz, jakmile mě uviděl, jako by ještě posmutněl, odkašlal si a vysvětlil, že došlo k výbuchu dělostřeleckého granátu… zkrátka tak. Když se ho matka velice důstojně zeptala, kdy dostane zpátky tělo, začal se zajíkat a vysvětlovat, že na bitevním poli jsou koně a další vojáci, že dělostřelecký granát nadělá ohromné škody, takže nakonec nikdo neví, kdo byl kdo, dokonce se ani nepozná, co jsou ostatky lidské a co koňské. Matka měla pocit, že se každou chvíli rozpláče, ale musela četníkovi nabídnout sklenku amara Braulio – nikdy jsem neviděl žádného Francouze pít ten hořký likér bez ušklíbání –, a do pláče se dala až mnohem později.

Na to všechno si samozřejmě nepamatuju, nebo jen málo. Vím, co se stalo, skládám fakta k sobě a přidávám k nim trochu barev, jež mi v cele na hoře Pirchiriano, kterou obývám už čtyřicet let, protékají mezi prsty. Dnes už francouzsky mluvím – přesněji řečeno před pár dny, kdy jsem ještě svedl mluvit – jen špatně. A po roce 1946 mi už il Francese nikdo neřekl.

Několik dní po návštěvě četníka mi matka vysvětlila, že ve Francii mi nemůže zajistit vzdělání, jaké bych potřeboval. Břicho s mým sourozencem se už zakulacovalo – nakonec se nikdy nenarodil, aspoň ne živý –, zasypala mě polibky a vysvětlovala, že mě posílá pryč pro moje dobro, že mě posílá zpátky domů, jelikož ve mě věří, jelikož navzdory mému nízkému věku vidí, jak miluju kámen, jelikož ví, že jsem zaslíbený velkolepé budoucnosti. To proto mi dala náležité jméno.

Z mých dvou životních břemen bylo jméno nepochybně to lehčí. Přesto jsem ho vášnivě nenáviděl.

Matka často scházela do dílny pozorovat otce při práci. Že je těhotná, jí došlo, teprve když ucítila, jak jsem se po ráně palicí otřásl v břiše. Do té doby se nijak nešetřila, pomáhala otci stěhovat velké kamenné bloky, což možná vysvětluje, co následovalo.

„Bude sochař,“ oznámila.

Otec se zamračil s tím, že je to proklaté řemeslo, při němž se ruce, záda i oči opotřebují rychleji než kámen, a jestli člověk není Michelangelo, tak je lepší si tenhle špás odpustit.

Matka přitakala a rozhodla se dát mi něco do foroty.

Jmenuju se Michelangelo Vitaliani.

Svou zemi jsem poprvé uviděl v říjnu roku 1916 v doprovodu opilce a motýla. Opilec se znal s otcem, vojenskému odvodu unikl díky nemocným játrům, jenže válečné události nabraly takový spád, že se dalo očekávat, že cirhóza už ho dlouho chránit nebude. Do války odváděli mladé kluky, starce i kulhavce. V novinách se psalo, že tuhle válku vyhrajeme a frickové se brzy octnou na smetišti dějin. Zpráva o vstupu Itálie do války na straně Spojenců v patnáctém roce vyvolala i v naší komunitě vítězná očekávání, ale navrátilci z fronty zpívali poněkud jinou písničku, tedy aspoň ti, kterým se vůbec zpívat chtělo. Ingegnere Carmone původně pracoval s dalšími Taliány na salinách v Aigues-Mortes, pak si v Savojsku otevřel koloniál, sám konzumoval většinu zásob vína a nakonec se rozhodl vrátit domů. Když už zdechnout, tak doma a se rty červenými po montepulcianu, protože jedině to utiší všechen strach.

Jeho domovem bylo Abruzzo. Byl to v jádru hodný člověk, a tak matce slíbil, že mě cestou zavede k Ziovi Albertovi. Udělal to jednak proto, že mě mu bylo trochu líto, ale podle mě i kvůli matčiným očím. Oči matek často bývají něco, ale ta moje je měla navíc zvláštně modré, skoro fialové. Nejednou se kvůli nim chlapi poprali, dokud do toho nevnesl pořádek můj otec. Že není radno popouzet ruce kameníka, můžu jedině potvrdit. Konkurenti se brzy vytratili.

Matka na nádraží v La Prazu skropila nástupiště ohromnými fialovými slzami. Postará se o mě strýc Alberto, taky kameník. Odpřisáhla, že za mnou co nejdřív přijede, jen co prodá otcovu dílnu a získá trochu peněz. Měla to být otázka několika týdnů, nanejvýš měsíců – nakonec jí to trvalo dvacet let. Vlak zafuněl, vyplivl oblak černého dýmu, dodnes cítím na jazyku jeho pachuť, a odvezl líznutého inženýra s jejím synem.

Ať si říká, kdo chce co chce, ve dvanácti se člověku stýská jen krátce. Netušil jsem, kam vlak míří, ale věděl jsem, že vlakem jedu poprvé – a pokud ne, tak proto, že jsem si na to nepamatoval. Vzrušení brzy vystřídala nevolnost. Všecko se rozběhlo šílenou rychlostí. Sotva jsem se zadíval na nějaký detail, smrk nebo dům, byl už zase pryč. Krajina není stvořená pro pohyb. Cítil jsem se pod psa a chtěl se s tím svěřit inženýrovi, jenže ten chrápal s pusou dokořán.

Naštěstí s námi jel i motýl. Nastoupil v Modane a sedl si na okno mezi mnou a horami, které za ním ubíhaly. Po krátkém souboji se sklem to vzdal a přestal se hýbat. Nebyl to krásný motýl, žádná oslava barev a zlata, které budu později vídat na jaře. Šlo o nezajímavého šedého motýlka, trošku domodra, když se na něj člověk zadíval silně přimhouřenýma očima, tak zjistil, že je to světlem obluzená můra. Jako všichni kluci v mém věku jsem chvilku přemýšlel o tom, že ji zmučím, ale pak jsem si uvědomil, že díky sledování jediného pevného bodu ve zběsile se pohybujícím světě se mi přestal zvedat žaludek. Motýl seděl na místě celé hodiny, seslaný spřátelenou mocí, aby mě uklidnil, a snad tenkrát jsem poprvé intuitivně vytušil, že ve skutečnosti nic není takové, jak se jeví, že motýl není jen motýl, nýbrž příběh, cosi ohromného a skrytého v maličkém prostoru. O pár desítek let později mi to potvrdí výbuch atomové bomby a snad ještě víc to, co zanechávám, když teď umírám, hluboko v základech nejkrásnějšího kláštera v zemi.

Když se ingegnere Carmone probudil, vyložil mi dopodrobna svůj plán. Byl komunista. Víš, co to je? Tu nadávku jsem v naší komunitě ve Francii často slýchal, neustále se řešilo, jestli tenhle nebo tamten je komunista. Odpověděl jsem: „Jasně že vím, to je člověk, co má rád lidi.“

Ingegnere se rozesmál. Jistým způsobem ano, komunista je člověk, co má rád lidi. „Mimochodem, neexistuje špatnej způsob, jak mít rád lidi, rozumíš?“ Nikdy jsem ho neviděl tvářit se tak vážně.

Carmoneovi vlastnili pozemek v provincii L’Aquila, která kvůli zeměpisné poloze utrpěla hned dvě újmy. Zaprvé je to jediná provincie v Abruzzu bez přístupu k moři. Zadruhé ji ničí pravidelná zemětřesení, stejně jako Ligurii mých předků, ovšem s tím rozdílem, že potvora Ligurie má aspoň přístup k moři.

Z pozemku je krásný výhled na jezero Scanno. Ingegnere tam hodlal postavit věžák na ohromném kuličkovém ložisku a za nízký nájem v něm ubytovat místní proletáře, čímž by si zajistil slušné živobytí – jako správný komunista si hodlal vyhradit celé poslední patro. Stavba se měla, díky dvěma koňským spřežením, která by se po dvanácti hodinách střídala, celý den otáčet. Nájemníci by si tedy mohli bez výjimky, bez privilegovaných a vykořisťovaných, jednou denně užít výhledu na jezero. Koně možná jednou nahradí elektřina, i když Carmone byl smířený s tím, že tak daleko ji nikdy nikdo nezavede. Rád se však oddával snění.

Kuličky v ložisku budou mít ještě jednu výhodu, a to v případě zemětřesení. Stavba bude díky nim oddělená od země. V případě dvanáctého stupně Mercalliho škály – to jméno jsem se dozvěděl právě od Carmoneho – bude mít jeho věžák oproti běžným stavbám o třicet procent vyšší naději, že odolá otřesům. Třicet procent nevypadá jako moc, ale dvanáctý stupeň už taky není žádná legrace, to už je ohromná síla, vysvětloval mi Carmone a koulel při tom vypoulenýma očima.

Podřimoval jsem s pohledem upřeným na svého motýla, a zatímco mi ingegnere klidně vyprávěl o ničivých katastrofách, vjeli jsme na italské území.

S Itálií jsme si hned při prvním setkání padli do náruče jako staří známí. Když jsem v Turíně chtěl být co nejdřív venku z vlaku, zakopl jsem na schůdkách a rozplácl se jak široký tak dlouhý na peronu. Chvilku jsem si poležel s rozpaženýma rukama, ale vůbec mě nenapadlo brečet, cítil jsem se blaženě jako kněz při vlastním svěcení. Itálie byla cítit křesadlem z pušek. Itálie byla cítit válkou.

Ingegnere se rozhodl najmout drožku. Vyšlo to dráž než jít po svých, ale matka mu dala obálku s penězi, a tak prohlásil, že stejně jako se musí vypít všechno víno, je potřeba utratit i všechny peníze, ostatně před další cestou si zajdeme na čtvrtku pádského červeného, co říkáš?

Souhlasil jsem, a nadšeně, protože jsem viděl samé nové věci: vojáky přijíždějící na dovolenou, vojáky odjíždějící na frontu, nosiče, strojvůdce a celé zástupy prapodivných lidí, jejichž činnosti nebo chování zůstávaly dvanáctiletému chlapci jako já záhadou. Zatím jsem nikdy neviděl prapodivné lidi. Měl jsem dojem, že mi shovívavě vracejí utkvělé pohledy, jako by říkali: patříš k nám. Možná je jen upoutala modrající boule, která mi vyrostla na čele. Blaženě jsem procházel lesem nohou, uchvácený dalšími a dalšími pachy: dehtu a usně, kovu a hlavní, vůní pološera a bitevních polí. To vše doprovozené hlukem, rámusem jako z kovárny. Vrzáním, skřípěním a boucháním, konkrétní hudbou hranou negramoty daleko od koncertních síní, do nichž se na ni jednou pohrnou blazeované osobnosti a s vážnou tváří budou předstírat, jak se jim líbí.

Nic netuše jsem rovnýma nohama vpadl do futurismu. Svět okolo byl jen samá rychlost, rychlost kroků, vlaků, střel, kolísání štěstěny i zvratů spojeneckých uskupení. Přitom jako by se všichni ti lidé, jako by se všechny ty davy rychlosti vzpíraly. Těla se nadšeně vrhala vstříc vlakům, zákopům, obzoru zataženému ostnatým drátem, ale cosi mezi dvěma kroky, mezi dvěma pohyby křičelo: chci ještě chvilku žít.

Později, až začnu sklízet úspěchy, mi jeden sběratel hrdě ukáže svůj poslední přírůstek, futuristický obraz Revolta od Luigiho Russola. Mám dojem, že k tomu došlo na sklonku třicátých let v Římě. Považoval se za nadšeného a poučeného milovníka abstraktního umění. Byl to ale obyčejný blbec. Kdo tenkrát nebyl na nádraží Porta Nuova, nemůže ten obraz pochopit. Nepochopí, že na něm není nic abstraktního. Je to figurální plátno. Russolo namaloval přesně to, co nám tryskalo před očima.

Žádný dvanáctiletý kluk to pochopitelně neformuluje podobnými termíny. V té chvíli jsem jen třeštil oči a zíral kolem sebe, zatímco ingegnere hasil žízeň v putyce na konci nástupiště. Všechno jsem to viděl. Další znamení, jako by jich bylo málo, že nejsem jako ostatní.

Když jsme odcházeli z nádraží, slabě sněžilo. Sotva jsme vyšli před budovu, zastavil nás karabiník, chtěl vidět moje doklady. Nikoli doklady mého průvodce, jenom moje. Ingegnere Carmone mu prsty zdřevěnělými zimou a červeným podal můj průvodní list. Karabiník na mě vrhl podezíravý pohled, musel si ho nasazovat každé ráno, když šel do práce, nebo se s ním možná už narodil.

„Tak ty seš malej Francese?“

Neměl jsem rád, když se mi říkalo „Francouz“. A „malej“ už tuplem ne.

„Malej Francese seš leda ty, cazzino.“

Karabiník zalapal po dechu, cazzino byla totiž oblíbená nadávka na dvorcích mého dětství a karabiníci si určitě nevybírají povolání, k němuž patří nádherná uniforma, jen proto, aby někdo urážel velikost jejich mužství.

Ingegnere, jakožto dobrý inženýr, vytáhl z kapsy obálku, kterou mu dala moje matka, a promazal zadrhnuté soukolí. Mohli jsme jít. Odmítl jsem nastoupit do bryčky a ukázal na tramvaj. Carmone rozmrzele zamručel, podíval se do mapy a po několika dotazech se ujistil, že tramvaj nás doveze nedaleko místa, kam míříme.

Vsedě na dřevěné lavici jsem projížděl prvním velkým městem svého života. Byl jsem šťastný. Přišel jsem o otce a nevěděl, kdy se zase setkám s matkou, ale stejně jsem byl šťastný a opojený ze všeho, co jsem měl před sebou, z té hory budoucnosti k slezení a otesání podle svého.

„Signor Carmone, můžu se na něco zeptat?“

„No?“

„Co je to elektřina?“

Nechápavě se na mě podíval, pak jako by si vzpomněl, že jsem první roky života strávil v savojské vesnici a nevytáhl z ní paty.

„To je tohle, chlapče.“

Ukázal na pouliční lampu obklopenou krásnou zlatavou září.

„Takže něco jako svíčka?“

„Která ale nikdy nevyhoří. Vzniká to tak, že dva elektrony putujou mezi dvěma uhlíky.“

„A co to je elektron? Nějaká víla?“

„Ne, to je věda.“

„A co je to věda?“

Vzduchem vířily vločky, lehounké jako dívčí šaty. Ingegnere mi na otázky odpovídal nikoli netrpělivě, ale ani shovívavě. Za chvilku jsme míjeli ohromnou, rozestavěnou budovu – dostane jméno Lingotto a o pár let později budou na její střechu po spirálové dráze vyjíždět čerstvě vyrobené automobily Fiat na první zkušební jízdu. Mechanický Sacra di San Michele. Výstavba na předměstí řídla, místo vydlážděných silnic tam byly jen uježděné cesty, tramvaj zastavila v místech, která připomínala pole. Poslední tři kilometry jsme museli pěšky. Jsem Carmonemu vděčný, že nehleděl na zimu ani dobu, které tehdy panovaly, a šel se mnou tak daleko. Na rozblácené cestě jsem si představoval, že matčiny oči v jeho paměti už možná blednou, už se mu možná nezdají tak fialové. Ale odvedl mě až ke dveřím Zia Alberta.

Musel hodně přitlačit na zvonek a několikrát zabušit, než nám Alberto ve špinavém tílku ráčil otevřít. Oči měl stejně zakalené a poseté rudými žilkami jako ingegnere – oba muži sdíleli nemírnou lásku k alkoholu. Matka mu napsala o mém příjezdu, nebylo tedy moc co vysvětlovat.

„To je váš nový učedník, Michelangelo, syn Antonelly Vitalianiové. Váš synovec.“

„Nemám rád, když se mi říká Michelangelo.“

Zio Alberto ke mně sklopil oči. Myslel jsem, že se zeptá, jak mi má říkat, a že mu odpovím „Mimo“. Tak, jak mi odjakživa říkali rodiče a jak se mi bude říkat dalších sedmdesát let.

„Já ho nechci,“ řekl Zio.

Ještě jsem zapomněl uvést jednu drobnost. Drobnost, ano, protože se skutečně jedná o drobnost.

„Tomu nerozumím. Myslel jsem, že Antone… že paní Vitalianiová vám psala a že jste se dohodli.“

„Psala mi. Ale takovýhleho učedníka já nechci.“

„Proč ne?“

„Protože mi nikdo neřek, že je to trpaslík.“

C’è un piccolo problema, poznamenala sousedka Rosa, když pomáhala u porodu. Byla noc, venku zuřila bouřka, vítr se proháněl komínem a rozdmýchával kamna, ta hučela a na stěnách tančily pekelné záře. Zvědavé matrony ze sousedství – přišly si prohlédnout pevné tělo, po kterém jejich manželé tolik šílí – byly dávno pryč. Mizely s křižováním a šeptem il diavolo. Stará Rosa zůstávala klidná, dál si prozpěvovala, otírala moji matku žínkou a povzbuzovala ji. Cholera, mráz, taky nůž, který by nikdo nevytáhl, kdyby se toho tolik nevypilo, zkrátka kopec neštěstí ji připravil o děti, přátele i manžele. Byla stará, ošklivá a neměla co ztratit. Ďábel ji už nechával na pokoji, měl uznání pro takovou hromadu smůly. A uměl si najít snadnější kořist.

C’è un piccolo problema, řekla tedy Rosa, když mě vydolovala z útrob Antonelly Vitalianiové. Zásadní bylo slovo piccolo, protože kdo mě viděl, tomu bylo hned jasné, že víceméně malý zůstanu až do smrti. Rosa mě položila na vyčerpanou matku. Otec vyběhl do schodů. Rosa později vyprávěla o tom, jak mě uviděl, svraštil obočí a rozhlížel se kolem, jako by hledal ještě něco, skutečného syna, a ne ten nedomrlý uzlík. Nakonec potřásl hlavou, to se nedá nic dělat, stejně jako když ťukl do místa skryté trhliny a několikatýdenní práce se mu rozpadla pod rukama. Ani za to se člověk nemůže na kámen zlobit.

Moji odlišnost přisoudili právě kameni. Matka neuměla odpočívat, v dílně stěhovala ohromné bloky, bledli před ní i největší siláci z vesnice. Chudák Mimo na to doplatil, povídalo se mezi sousedkami. Achondroplázie, bude se říkat později. Bude se o mně hovořit jako o člověku malého vzrůstu, což – upřímně řečeno – vyjde nastejno s „trpaslíkem“ Zia Alberta. Bude se mi vysvětlovat, že výška postavy o mně nic nevypovídá. Kdyby to tak bylo, proč by se o tom vůbec zmiňovali? U nikoho jiného jsem se nesetkal s charakteristikou „člověk středního vzrůstu“.

Rodičům jsem to nikdy nezazlíval. Jestli za tím, jaký jsem, stojí kámen, jestli se o to přičinila černá magie, tak mě na druhou stranu bohatě odškodnila. Kámen se mnou odjakživa rozmlouval, všechny kameny, vápenec, metamorfované horniny i ty náhrobní, na které si zanedlouho budu lehat a naslouchat mrtvým.

„S tím jsem nepočítal,“ zamumlal ingegnere a prstem v rukavici si přejel po rtech. „To je mrzutý.“

Chumelenice zhoustla. Zio Alberto pokrčil rameny a chtěl nám zavřít dveře před nosem. Ingegnere je zapřel nohou. Z vnitřní kapsy starého kožichu vytáhl obálku od mé matky a podal ji strýci. Byly v ní skoro všechny úspory Vitalianiových. Co vydělali za roky strávené v exilu, za roky dřiny, kůže spálené sluncem a solí, za roky nových začátků, mramorového prachu za nehty, tu a tam okořeněné trochou něhy, z níž jsem se narodil. Proto ty zmuchlané, špinavé bankovky měly takovou cenu. Proto Zio Alberto zase trochu pootevřel málem už přibouchnuté dveře.

„Ty peníze byly pro kluka. Teda… pro Mima,“ opravil se ingegnere a začervenal se. „Jestli Mimo souhlasí, tak vám je dám. Potom už nebude učedník, ale společník.“

Zio Alberto zvolna kývl hlavou.

„Hmm, společník.“

Pořád byl na vážkách. Carmone čekal, čekal dlouho, až to nakonec nevydržel a s povzdechem vytáhl z brašny kožené pouzdro. Ingegnere byl od hlavy až k patě ódou na ošuntělost, záplatování, estetiku plynoucího času, ale pouzdro zářilo novotou, kůže byla vláčná, jako by se ještě cukala vzrušením zvířete, které ji nosilo. Carmone ji pohladil rozpraskanou rukavicí, pouzdro otevřel a jen nerad z něj vyňal dýmku.

„Byla hodně drahá. Je vyřezaná z pařezu z vřesoviště, na kterým Hrdina dvou světů, slavnej Garibaldi, seděl při svým ušlechtilým, ale marným pokusu připojit Řím k našemu krásnýmu království.“

Takových dýmek jsem viděl mraky, prodávaly se v Aigues-Mortes francouzským hejlům. Nevím, jak se dostala ke Carmonemu, jak to, že i on se nechal napálit. Trochu jsem se za něj styděl, i za celou Itálii. Byl to naivní a šlechetný člověk. To gesto ho přišlo draho a vím, že to udělal z upřímné touhy mi pomoct, nikoli proto, že by spěchal domů, nebo z obavy, že mu na krku zbyde dvanáctiletý kluk neobvyklých tělesných proporcí. Alberto souhlasil, na stvrzení dohody si připili kořalkou, místností zavanula její palčivá trpkost. Potom Carmone vstal, dal si ještě malého panáka na cestu a za chvilku se jeho vrávoravá postava ztrácela v chumelenici.

Ještě naposledy se otočil, zvedl ruku do žlutě fosforeskujícího světa v agonii a usmál se na mě. Abruzzo bylo daleko, on nebyl nejmladší a doba byla zlá. K jezeru Scanno jsem se nejel nikdy podívat, nechtěl jsem zjistit, že tam nestojí, ani nikdy nestál, věžák na kuličkovém ložisku.

Za hodně vděčím ženám, o kterých se mluvilo jako o „zatracených“. Strýc Alberto byl synem jedné z nich. Odvážné dívky, která si v janovském přístavu bez bázně a hany lehala pod muže. Byla jediná, o kom můj strýc mluvil s úctou, se zápalem hraničícím s uctíváním. Jenže světice z temných uliček byla daleko. A protože Alberto neuměl číst ani psát, jeho matka se s každým uplynulým dnem vzdalovala do říše bájí. Mně naopak psaní docela šlo, a když to strýc zjistil, zajásal.

Můj strýc Alberto nebyl můj strýc. Neměli jsme společnou jedinou buňku v těle. Nikdy se mi nepodařilo tu záležitost bezezbytku osvětlit, ale jeho dědeček prokazatelně zanechal nevyrovnaný dluh vůči mému dědečkovi, nesplatil mu půjčku, a tato morální zátěž přecházela z generace na generaci. Alberto byl po svém způsobu zvráceně čestný. Když ho matka požádala, uvolil se mě ujmout. Měl malou kamenickou dílnu na předměstí Turína. Byl svobodný, nepotrpěl si na přepych, a tak mu k zajištění živobytí stačilo čas od času vyřídit nějakou zakázku. Aspoň do chvíle, kdy jsem přišel já. Válka, podnik přinášející pokrok, jak ji v té době velebila spousta fanatiků, jimž se termín „fanatik“ nelíbil a dávali přednost titulu „básník“ nebo „filozof“, válka tedy přinesla lacinější, lehčí a snáze obstaratelné i zpracovatelné materiály než kámen. Nejhorším Albertovým nepřítelem se stala ocel, ani ve spaní ji nemohl vystát. Nesnášel ji ještě víc než Rakušáky, Uhry a Němce dohromady. U Togninů, jak se v Itálii říkalo frickům, se ještě daly nalézt polehčující okolnosti. Jejich kuchyně, přilby se směšným hrotem a skutečnost, že mají proč být naštvaní. Co se týče oceli, nikdo pořádně neví, jak z ní stavět, a kdo se bude smát naposledy, ten se bude smát nejlíp, až se to všecko zhroutí. Alberto nepochopil, že všechno už se zhroutilo a pověst oceli přitom nijak neutrpěla. Vyráběla se z ní krásná děla.

Alberto vypadal staře, ale starý nebyl. Bylo mu pětatřicet a bydlel sám v místnosti vedle dílny. Jeho celibát byl o to překvapivější, že když se vysprchoval, spláchl ze sebe kamenný prach a oblékl si svůj jediný oblek, nevypadal vůbec špatně. Chodil pořád do jednoho a téhož turínského bordelu. K tamním holkám se choval s legendární úctou, v jižních částech Turína, od Lingotta k San Salvariu, byl tehdy populární výraz „chovat se jak Alberto“, aspoň do doby, než se strýc odstěhoval i se svými bloky mramoru a otrokem. Tedy mnou. Prý společník… ještě dnes se tomu směju.

Často se mě ptali, jakou roli sehrál později. Pokud je slovem „později“ myšlena moje sochařská kariéra, tak žádnou. Pokud se tím myslí moje poslední dílo, potom odpověď zní, že je v něm bezpochyby obsaženo pár jeho odlesků. Nikoli odlesků, řekněme fragmentů – nechtěl bych totiž, aby se mu někdy přisuzovala nějaká záře. Zio Alberto byl ničema. Nikoli stvůra, ale obyčejný ubožák, což ve výsledku vyjde nastejno. Vzpomínám na něj bez zášti, zároveň beze smutku.

Už skoro rok jsem žil v područí toho muže. Vařil jsem a uklízel. Přepravoval, dopravoval. Stokrát mě málem přejela tramvaj, porazil kůň, zmlátil nějaký chlap, co se posmíval mému vzrůstu a já mu na to řekl, nejlíp před jeho holkou, že v piano di sotto, v přízemí, se svou výškou nemám žádný problém. Ingegnere Carmone by byl nadšený z nabité atmosféry v naší čtvrti. Každý střet mohl skončit výboji a blesky, proudem elektronů, o němž nikdo nevěděl, co natropí. Válčili jsme proti Německu, Rakousku-Uhersku, našim vládám, svým sousedům, jinými slovy jsme válčili sami proti sobě. Jeden chtěl válku, druhý zase mír, přidávalo se na hlase a první ránu pěstí nakonec vyslal ten, který horoval pro mír.

Zio Alberto mi zakázal sahat na nářadí. Jednou mě přistihl při úpravě malé křtitelnice, kterou si u něj objednala sousední farnost Beata Vergine delle Grazie. Jednou dvakrát do týdne se zlil jako zvíře a tenkrát byl ještě pod parou. Křtitelnici otesal jen nahrubo a byla to práce nehodná kameníka, líp by to svedl i dvanáctiletý kluk. A taky to udělal, když skutečný autor vyspával opici. Alberto se ale probral a přistihl mě in flagranti se sekáčem v ruce. Ohromeně si prohlédl mou práci a pak mě zmlátil, nadával mi při tom řečí, které jsem nerozuměl, asi nějakým janovským nářečím. Potom zase usnul. Když se konečně vzbudil a viděl, jak jsem rozlámaný a samá modřina, předstíral, že neví, co se stalo. Šel rovnou ke křtitelnici, pochvaloval si, jak se mu práce povedla, a velkodušně oznámil, že ji objednavateli zaveze sám.

Pravidelně mi diktoval dopis pro svou matku, při té příležitosti mi dovolil napsat i té mojí a velkoryse zaplatil známku. Antonella mi odpovídala nepravidelně, neustále cestovala za prací, díky níž přežívala z týdne na týden. Stýskalo se mi po jejích fialových očích. Otec, který vedl moje první, nešikovné údery, který mě naučil rozeznat kamenické dláto od sekáče a špičáku, se mi v paměti pomalu rozplýval.

V roce 1917 začala být o práci ještě větší nouze, Albertovy nálady byly ještě ponuřejší, pijatyky divočejší. Na soumračném pozadí pochodovali v řadách vojáci, v novinách se psalo jen o ní, o válce a zase jenom o válce, my jsme z ní však měli jen dojem nejasného neklidu, pocit, že nepatříme k ostatním, že nejsme na správném místě. Kdesi v dálce na obzoru řádilo jakési odporné zvíře, zatímco my jsme vedli skoro normální život, život v zázemí, který dodával všemu, co jsme snědli, jemnou pachuť viny. Každopádně do 22. srpna, kdy došel chléb a nebylo už vůbec co jíst. V Turíně vypukla bouře. Všude možně na zdech se objevilo Leninovo jméno, rostly barikády, čtyřiadvacátého mě na ulici zastavil revolucionář a varoval mě, ať si dávám pozor, že barikády jsou pod proudem. Z toho jsem vytušil, spolehlivěji než z čehokoli jiného, že svět se mění. Ten chlap mi říkal „soudruhu“ a poplácal mě po zádech. Pak jsem viděl ženy na barikádách, šplhaly po obrněných vozech, dobyvačně a bojovně vystavovaly poprsí proti zahanbeným vojákům, kteří si na ně netroufali střílet. Aspoň ne hned.

Povstání trvalo tři dny. Nikdo se nedokázal na ničem shodnout, krom toho, že války už mají všichni plné zuby. Vládě se nakonec salvami z kulometů podařilo přivést všechny ke shodě, padesát mrtvých zchladilo horké hlavy. Byl jsem zalezlý v dílně. Jednou večer, v ulicích už byl zase klid, dalo se sehnat i trochu chleba, se Zio Alberto vrátil veselejší než jindy. Naznačil facku, zachechtal se, když mě viděl zalézat pod stůl, potom poručil, ať vezmu pero, a nadiktoval mi dopis pro svou matku. Táhlo z něj laciné víno, které nalévali na rohu ulice.

Mammino,

peněžní poukázka, kterou jsi mi poslala, přišla v pořádku. Budu si díky ní moct koupit malou dílnu, o které jsem Ti psal o Vánocích. Je to v Ligurii, to znamená blíž k Tobě. V Turíně už není práce. Tam v Ligurii je ale zámek, na kterém se musí pořád něco opravovat, a kostel, na kterém si zase hodně zakládají úřady, takže práce tam bude dost. Tady jsem to prodal, nijak výhodně, ale co se dá dělat, podepsal jsem smlouvu s tou krysou Lorenzem a brzy odjedu i s tím malým smradem Mimem. Příště Ti už napíšu z Pietry d’Alba. Tvůj milující syn.

„A koukej mě hezky podepsat, pezzo di merda,“ řekl na závěr. „Tak, aby bylo vidět, že se mi daří.“

Když na tu dobu znovu myslím, přijde mi zvláštní, že jsem tenkrát nebyl nešťastný. Byl jsem sám, neměl nic ani nikoho, dál na sever v Evropě se kácely lesy ve velkém, do země se sázelo maso nadívané olovem, k tomu pár granátů, které vybuchnou až po letech a roztrhají nic netušící lidi na procházce, pracovalo se na spoušti, před níž by bledl i Mercalli, protože svou škálu vybavil jen dvanácti stupni. Ale nebyl jsem nešťastný, to jsem si uvědomoval večer co večer, když jsem se modlil ke svému osobnímu panteonu, jehož osazenstvo se v průběhu života neustále měnilo a později do něj dokonce patřili i operní pěvci a fotbalisté. Možná jsem prožíval jen samé krásné dny proto, že jsem byl mladý. Až dnes si uvědomuju, že den za svou krásu vděčí předtuše noci.

Abbé vychází z pracovny a sestupuje po příhodně pojmenovaném schodišti mrtvých. Za chvilku bude v přístavku u lůžka umírajícího. Bratři mu vzkázali, že se přiblížila poslední hodina. Položí mu na rty chléb života.

Padre Vincenzo prošel kostelem, aniž věnoval pozornost freskám, a portálem zvěrokruhu se dostal na terasy na vrcholu hory Pirchiriano, z níž klášter shlíží na celý Piemont. Před sebou má trosky věže. Pověst praví, že mladá venkovanka, krásná Alda, z ní kdysi unikla před nepřátelskými vojáky tak, že s pomocí svatého Michaela vzlétla. Vanitas vanitatis, svůj počin zopakovala před očima venkovanů, chtěla je ohromit, ale místo toho se zřítila k zemi. Stejně jako se ve čtrnáctém století následkem zemětřesení, jež zdejší kraj pravidelně postihují, částečně zřítila po ní pojmenovaná věž.

O kousek dál se do země noří schody přehrazené řetězem s cedulí „Zákaz vstupu“. Abbé řetěz překračuje, na svůj věk obdivuhodně pružně. Tudy však cesta do přístavku, kde na něj čeká umírající, nevede. Padre Vincenzo chce předtím, než se vydá za ním, vidět ji. Tu, která mu občas nedá spát kvůli obavám, že k ní pronikne nějaký vetřelec, či snad ještě něco horšího. Člověk nikdy neví, co se může stát, jako tenkrát, před patnácti lety, kdy fra Bartolomeo přistihl nezvaného hosta až u poslední mříže. Byl to Američan a snažil se vypadat jako zmatený turista. Abbé tenkrát okamžitě vycítil, že lže, jeho pach moc dobře znal, byl to pach hříšníků ze zpovědnic. Žádný turista by omylem nesestoupil tak hluboko do nitra skalnatého suku, na němž stojí Sacra di San Michele. Ne, ten muž přišel proto, že se doslechl, co se o ní říká.

Abbé měl pravdu. Muž se po pěti letech vrátil, tentokrát vybavený povolením s veškerými náležitostmi, podepsaným vysoce postaveným činitelem ve Vatikánu. Pustili ho tedy k ní a na seznamu těch, kteří ji zkoumali, přibylo další jméno: Leonard B. Williams, profesor na Stanfordově univerzitě v Kalifornii. Williams snaze odhalit tajemství vězeňkyně ze Sacry zasvětil celý život. Publikoval o ní monografii, několik článků, avšak většího ohlasu se nedočkal. Jeho brilantní práce ležely zapomenuté v regálech knihoven. Vatikánu se šikovným otevřením dveří podařilo vyvolat dojem, že není co skrývat. Na dlouhé roky byl klid. V posledních několika měsících si však mniši všímají turistů, kteří se jenom tak tváří. Ve skutečnosti slídí. Pozná se to na první pohled. Napětí opět stoupá.

Abbé sestupuje dlouhé minuty, neomylně se orientuje ve spleti chodeb. Trefil by i potmě, tolikrát už tudy šel. Provází ho cinkání rolniček – svazku klíčů, který nese v ruce. Ty zpropadené klíče. Od každých dveří v klášteře jeden, někdy i dva, jako by za každými tepalo tajemství. Jako by tajemství eucharistie, které je tu všechny drží pohromadě, přestávalo stačit.

Je u cíle. Cítí pach zeminy a vlhka, miliard atomů žuly drcených svou vlastní vahou, dokonce i mírnou vůni zeleně z okolních svahů. Konečně je u mříže. Tu někdejší vyměnili, nová je opatřena pětibodovým zámkem. Dálkový ovladač nereaguje hned napoprvé, padre Vincenzo prstem drtí kaučuková tlačítka, pokaždé totéž, prý pokrok, to určitě, máme rok 1986 a nikdo nedokáže vyrobit ovládání, které by fungovalo? Zarazí se a dodá: Bože, odpusť mi mou netrpělivost.

Konečně se rozsvítí červená kontrolka, alarm je deaktivovaný. Závěrečný úsek chodby snímají dvě moderní kamery, velké sotva jako krabice od bot. Sem už se nikdo nepozorovaně nedostane. A i kdyby se to nějakému vetřelci podařilo, k čemu by mu to bylo? Nedostal by ji odsud. Vždyť dolů ji snášelo deset mužů.

Padre Vincenzo se otřásl. Krádež sice nehrozí, ale dobře si vzpomíná na toho cvoka Lászla Tótha. Znovu se na sebe zlobí, „cvok“ není dobrotivé označení, řekněme „vyšinutý jedinec“. Jen tak tak, že to neskončilo tragédií. Ale teď nechce myslet na Lászla, na ponurou tvář a mystický pohled toho Maďara. Tenkrát se podařilo zabránit neštěstí.

Je zavřená, abychom ji chránili. Abbému neuniká ironické vyznění té věty. Je tady, nebojte, daří se jí úžasně, až na to, že nikdo nemá právo ji vidět. Nikdo kromě něj, padre Vincenza, mnichů, kteří o to požádají, několika málo kardinálů, kteří ji sem před čtyřiceti lety nechali zavřít a jsou ještě naživu, a pravděpodobně hrstky dalších potentátů. Nanejvýš třiceti lidí na světě. A pochopitelně jejího tvůrce, který má vlastní klíč. Chodil se o ni o své vůli starat, pravidelně ji umýval. Ano, je potřeba ji umývat.

Abbé odemyká poslední zámky. Pokaždé začíná odshora, je to jako tik, který snad svědčí o určité nervozitě. Rád by se ho zbavil a slibuje si – jak už to udělal minule –, že příště začne odemykat odzdola. Dveře se potichu otvírají – zámečník nelhal, když vychvaloval použité panty.

Abbé nerozsvěcí. Původní zářivky vyměnili spolu s mříží za jemnější osvětlení a je to tak lepší, zářivky jí ubližovaly. Abbé ji i přesto raději vidí potmě. Přichází k ní, dotýká se jí, jak je zvyklý, konečky prstů. Je o něco vyšší než on. Trochu se hrbí na soklu ve středu okrouhlé místnosti, jednoduché, románsky zaklenuté svatyně, zabraná do kamenného snu. Jediné světlo přichází z chodby, vykresluje dva obličeje a zalomené zápěstí. Abbé zná každý detail sochy spící ve tmě, jejím prohlížením si zkazil zrak.

Je zavřená, abychom ji chránili.

Abbé má podezření, že ti, kteří ji sem umístili, se snažili chránit sami sebe.

Město Savona dalo Itálii dva papeže, Sixta IV. a Julia II. Městečko Pietra d’Alba, necelých třicet kilometrů na sever, málem dodalo třetího. Mám dojem, že za ten neúspěch tak trochu můžu i já.

Hodně bych se nasmál, kdyby mi toho rána, 10. prosince 1917, někdo oznámil, že malý kluk, který se courá za Ziem Albertem, zasáhne tak výrazně do dějin papežství. Na cestě jsme byli už tři dny, skoro bez zastávky. Celá země netrpělivě čekala na zprávy z fronty po výprasku, který nám u Caporetta uštědřila rakousko-uherská armáda. Mluvilo se o stabilizované frontě nedaleko Benátek. Mluvilo se i o opaku – nepřítel se co nevidět zjeví a v noci nás zařízne, nebo nám provede ještě něco horšího, donutí nás jíst kysané zelí.

V záři úsvitu se objevil skalnatý ostroh a na něm jakoby vyřezaná Pietra d’Alba. O hodinu později jsem pochopil, že šlo o klam. Pietra se netyčila na ostrohu, nýbrž se rozprostírala na okraji náhorní plošiny. Na samém okraji, to znamená, že mezi hradební zdí a hranou útesu zbýval průchod široký akorát pro dva chodce, kteří se mohli minout. Potom už jen padesátimetrová propast a prázdnota, přesněji řečeno čistý vzduch prosycený vůní borové smůly a mateřídoušky.

Člověk musel projít městečkem, než objevil to, čím proslulo – rozlehlou náhorní plošinu klesající ve vlnách k Piemontu. Jako by rozmary geologické činnosti zanesly na pomezí Ligurie a Piemontu kousek Toskánska. Na západě i východě číhala Ligurie a připomínala, že není radno vycházet ze střehu. Svahy hory s plochým temenem byly porostlé zelenými lesy, temnými skoro jako zvířata, jež se v nich potulují. Krása Pietry d’Alba však spočívala v narůžovělém kameni, do nějž nasákly tisíce svítání.

Návštěvník, i vyčerpaný, nebo dokonce špatně naladěný, nemohl přehlédnout dvě dominantní stavby. Tou první byl úžasný barokní kostel, který za své proporce a průčelí z červeného a zeleného mramoru, jež by tak daleko ve vnitrozemí nikdo nečekal, vděčil svému svatému patronovi. Kostel San Pietro delle Lacrime stál přímo na místě, kde se zastavil svatý Petr cestou za evangelizací kraje drsných venkovanů, z nějž se později stala Francie. Podle legendy se mu tenkrát v noci zdálo o trojím zapření Krista. Petr plakal, slzy vsákly do skály a v podzemí vytvořily pramen, který od té doby napájí nedaleké jezero. Kostel postavili kolem roku 1750 přímo nad pramenem. Vyvěral v kryptě, přisuzovaly se mu zázračné vlastnosti, a tak milodary jen přitékaly. Přitom v těch místech k žádnému zázraku nikdy nedošlo, snad kromě přeměny plošiny, mocí vody, v kousek Toskánska.

Alberto poručil řidiči, ať nás vysadí přímo před kostelem. Usmyslel si, že ze Savony přijede automobilem, a ne jako nějaký buran na káře tažené koňmi. Mělo jít o reklamní operaci, která předběhla dobu, nepadla však na úrodnou půdu. V městečku se předchozího večera nejspíš vydatně slavilo, dalo se tak usuzovat podle šňůry s praporky, kterou měl lev na kašně omotanou kolem krku jako šálu, a podle konfet vynášených do vzduchu poryvy větru. Řidič zatroubil, jak Alberto nařídil, ale vyplašil jen pár hrdliček. Navztekaný Zio se rozhodl dojít zbytek cesty pěšky. Dílna, kterou koupil, stála za městečkem.

Ze silnice vedoucí z Pietry jsme viděli druhou významnou budovu. Spíš ona viděla nás, měl jsem totiž dojem, že si nás, nehledě na vzdálenost, pozorně prohlíží a že pohrdá všemi novými příchozími, nejde-li o knížata, dóžata, sultány, krále, případně markýze. Pokaždé, když jsem se po delší době do Pietry d’Alba vracel, na mě vila Orsini působila tímhle dojmem. Zastavila moje kroky vždy na tom samém místě, mezi poslední kašnou a bodem, kde se silnice noří do planiny.

Vila stála u lesa, asi dva kilometry za posledními domy. Divoké a srázné svahy za ní se tříštily jako zelený příboj o ohradní zeď. O kopcovitém kraji s mnoha prameny se šeptem vyprávělo, že stezky, po kterých se šlape, mění směr. Odvažovali se na ně jen dřevorubci, uhlíři a lovci. Právě oni stáli u zrodu zkazek o pohyblivých cestách, díky nimž neztráceli nic ze své hrdosti, když se jako Paleček vraceli vyhublí a zarostlí po týdenním bloudění v lesích.

Před vilou, kam až oko dohlédlo, se táhly pomerančovníkové a citroníkové háje, zlato Orsiniů, utvářené a leštěné mořskými větry, jež vanou od pobřeží a do zdejších výšin přinášejí nečekaně teplé klima. Člověku uhranutému pestrobarevnou, pointilistickou krajinou to nedalo a musel se zastavit před nikdy nevyhasínajícími ohňostroji v barvě mandarinek, melounů, broskví, mimózy a sirného květu. Kontrast s lesy, rozprostírajícími se za usedlostí, ilustroval civilizační poslání rodu, zapsané pod erbem. Ab tenebris, ad lumina. Od temnoty ke světlu. Víru v řád a jistotu, že všechno má své místo a že to místo je trvale pod vládou Orsiniů, kteří uznávali jen Boží nadřazenost, ale v případě jeho nepřítomnosti se nerozpakovali řídit i to, co náleží jen jemu. Obě nejvýznačnější stavby v Pietře d’Alba byly proto spolu nerozlučně spjaté a měly tak zůstat až do skonání věků, jako dvě sestry, jako dvojčata, která spolu příliš nemluví, ale vzájemně se mají v úctě.

Znovu se vidím kráčet ránem podél pomerančovníků vysázených v pravidelných řadách i zvědavé pohledy, které nás sledují. Znovu vidím, jak se před námi objevila dílna, někdejší statek se stodolou a rozlehlá travnatá plocha mezi nimi s ořešákem uprostřed. Vzpomínám si, jak mě napadlo, že matce tam bude dobře, až vydělám dost peněz, abych ji mohl vzít k sobě. Alberto si založil ruce v bok a rozhlížel se kolem, na konečcích řas se mu bělala námraza. Spokojeně pokýval hlavou.

„Teď už jenom najít dobrej kámen.“

Franco Maria Ricci v roce 1983 nedal jinak a ve svém časopise FMR mi věnoval prostor několika stránek. Byl tak trochu blázen, proto jsem s tím souhlasil. Je to jediný rozhovor, který jsem kdy komu dal. Na rozdíl od toho, co jsem čekal, se mě na ni Ricci nevyptával. Ale stejně tam byla, schovaná mezi řádky, nenápadná jako slon.

Rozhovor nakonec nikdy nevyšel. Zvěst o něm se donesla k vysoce postaveným osobám, nízký náklad časopisu byl celý zakoupen už v tiskárně, takže se nedostal ven. Číslo 14 časopisu FMR vyšlo v červnu roku 1983 s týdenním zpožděním a tenčí o několik stránek. Nepochybně je to tak lepší. Franco mi poslal jeden výtisk, který se podařilo zachránit ze stoupy. Bude k nalezení v truhle pod oknem mé cely, až odejdu. V truhle, se kterou jsem před sedmdesáti lety přijel do Pietry d’Alba.

V rozhovoru jsem mimo jiné řekl i tohle:

Můj strýc Alberto nebyl dobrý sochař. Proto jsem i já dlouho patřil k průměru. Kvůli němu jsem totiž uvěřil – a byl hluchý k jedinému hlasu, jenž mi tvrdil opak –, že existuje dobrý kámen. Žádný dobrý kámen neexistuje. Vím to proto, že jsem ho celé roky hledal. Až do chvíle, kdy jsem pochopil, že se stačí shýbnout a sebrat ten, který mi leží u nohou.

Původní kameník, starý Emiliano, prodal dílnu za hubičku. Alberto si mnul ruce pokaždé, když se o své koupi zmínil. Mnul si je v Turíně, mnul si je cestou, mnul si je, když poprvé uviděl Pietru d’Alba a dílnu se stodolou. Mnout si je přestal až pozdě večer, když poprvé na novém místě ulehl do postele a vtom ucítil, že někdo vklouzl vedle něj a dotkl se ledovýma nohama těch jeho.

Alberto mi dovolil nastěhovat se do stodoly, což znamenalo, že dílna a vedlejší místnost jsou jenom pro něj. Mně takové uspořádání vyhovovalo – kdo ve třinácti nesnil o tom, že bude spát na seně? Když jsem ho chvilku po půlnoci slyšel řvát, utíkal jsem za ním. Alberto už rukama bušil do toho, co mi připadalo jako další člověk.

„Co tady chceš, ty zmetku?“

„Já jsem Vittorio!“

„Kdože?“

„Vittorio! Paragraf 3 smlouvy!“

Dodnes slyším ten vystrašený hlas kolísající mezi dvěma registry, od fistule k basu a zase k fistuli. Představil se doslova tak: Vittorio, paragraf 3 smlouvy. Byl by zločin pohrdnout darem podobného přízviska.

Paragraf byl o tři roky starší než já. V kraji plecitých mužů, hluboce skloněných k půdě, kterou bylo potřeba bez ustání obdělávat, vynikal vysokou postavou. To jediné mu odkázal otec, švédský zemědělec, který se mihl krajem, aniž se kdo dozvěděl, kvůli čemu vlastně přišel. Když mu jedna dívka z městečka oznámila, že ji přivedl do jiného stavu, na nic nečekal a zase zmizel.

Chvilku nám trvalo, než jsme pochopili, že Paragraf byl zaměstnaný u starého Emiliana a se svým mistrem odjakživa spal v jedné posteli. Místní moudrost praví, že dostane-li člověk v tomhle kraji v zimě na vybranou mezi pytlem zlata a lidským teplem, zdaleka ne vždy zvolí zlato. Teplo je v těch končinách totiž vzácné, jak v obydlích, tak v lidských srdcích. Jenže pro Alberta byli dva muži v jedné posteli něco nemyslitelného, ani o tom nikdy neslyšel. Paragraf tedy pokrčil rameny a slíbil, že bude spát ve stodole, čímž mého strýce ještě víc rozlítil – začínal litovat, že si pořádně nepřečetl smlouvu, kterou mu notář poslal. Ani ho nedopálilo, když jsem mu trochu poťouchle připomněl, že přece neumí číst. Podle něj mu o tom měl říct notář. Když nad tím teď ale přemýšlí, pan Dordini to možná i udělal, tenkrát večer, kdy toho Alberto tolik vypil s chlapy z tesařského cechu. Prostřednictvím dopisů se vyjasnilo, že Paragraf tvoří věcné břemeno k nemovitosti, nabídnuté za směšně nízkou cenu, avšak s výslovnou podmínkou, že mladý muž bude zaměstnancem nabyvatele nemovitosti po dobu deseti let od podpisu kupní smlouvy; viz paragraf 3.

Za celý život jsem se jen vzácně setkal s někým tak málo nadaným pro práci s kamenem, jako byl Paragraf. Projevil se ale jako cenný pomocník. Byl to dříč, který se spokojil s mizernou mzdou a tím nejzákladnějším bydlením a stravou. Alberto k němu zahořel téměř něžným citem, když po nějaké době zjistil, že má druhého otroka – lépe tělesně stavěnou, méně drzou a především talent postrádající verzi mne.

Nazítří stála před dílnou dlouhá řada naložených povozů, ze zapřažených koní se pářilo do narůžovělého úsvitu. Přivezli Albertovo náčiní z Turína. Kočí si se strýcem vypili skleničku a hned zase odjeli.

Byli jsme nachystaní na první zákazníky. V městečku se jich nikdy nevyskytlo víc než dva – církev a Orsiniové. Alberto se rozhodl vyjádřit svou úctu oběma osobně, lámal si hlavu s protokolárním řádem, ke komu jít jako k prvnímu, pro každou stranu svědčily pádné argumenty. Nakonec vyhráli Orsiniové. Církev na Albertův vkus mluví příliš o chudobě, přitom sám neustále opakoval, jak musí splácet směnky, i když to nebyla pravda. Jeho matka mu zaplatila dílnu v hotovosti, přitom on nám neplatil nic. Chvilku po ranním klekání jsme tedy s Albertem a Paragrafem stáli u služebního vchodu vily. Otevřela nám služka, prohlédla si nesourodou skupinu, kterou jsme tvořili, a zeptala se, co nás přivádí.

„Jsem mistr Alberto Susso z Turína,“ odříkával strýc podlézavě. „Určitě jste o mně už slyšela. Převzal jsem kamenickou dílnu po starém Emilianovi a chtěl bych složit hold velectěným panu markýzovi a paní markýze Orsiniovým.“

„Počkejte tady.“

Místo služky přišel správce panství, ale nakonec usoudil, že nepatříme pod jeho pravomoc, nýbrž pod pravomoc markýzova tajemníka. Ten se u poterny objevil za chvilku. Za ohradní zdí bylo vidět zářivou zeleň zahrady, v níž se temně leskla vodní nádrž. Z její hladiny stoupala do ranního chladu pára.

„Pan markýz s paní markýzou řemeslníky nepřijímají,“ vysvětlil tajemník. „Vyřiďte to se správcem panství.“

Na hlavy nám pršela jeho laskavost, rozstřikovala se všude kolem jako déšť, který už po celém světě skrápěl zaseté zrno revolucí. Království nebeské nemohlo být střeženější než vila Orsini. Tajemníka jsem si moc nevšímal, uhranul mi pohled do zahrady, v níž jsem zahlédl několik soch. Sluhové zrovna svěšovali šňůru s praporky nataženou mezi dvěma z nich, tutéž vlajkoslávu, jakou jsme při příjezdu viděli na kašně se lvem.

„Někdo slavil narozeniny?“

Tajemník mě sjel pohledem, dokonale při tom povytáhl jedno obočí.

„Nikoli, oslavovali jsme odjezd mladého markýze na frontu. Rukuje k pluku ve Francii k nejvyšší slávě své rodiny a Italského království.“

Zničehonic jsem se rozplakal. Tajemník i Alberto nechápavě zírali, jeden rozpačitější a nechápavější než druhý, oba by se cítili líp v dešti rakouských šrapnelů u Caporetta. Dokonce i Paragraf, který zvolna odcházel z krajiny dětství a mířil na území mužů, poodešel o pár kroků a s nenadálým návalem zájmu si prohlížel ostění branky. Služka, která nám otevřela, na chvilku zapomněla na protokol, odstrčila zkoprnělého tajemníka a poklekla přede mnou.

„Copak? Copak se ti stalo, chlapečku?“

Neurazil jsem se, vycítil jsem, že „chlapeček“ se vztahuje k mému věku, nikoli k výšce. Sám jsem nechápal, proč pláču kvůli někomu, koho vůbec neznám. Co jsem mohl ve třinácti vědět o vytěsňovaných smutcích? Dokázal jsem jenom zamumlat:

„Chtěl bych, aby se vrátil.“

„Pojď ke mně,“ zašeptala služka.

Přitiskla si mou hlavu k bujnému poprsí. Zahanbeně musím říct, že mi bylo hned líp.

O týden později se celé městečko s velkou slávou sešlo v kostele San Pietro delle Lacrime. Alberto u toho nemohl chybět – je potřeba se ukázat, je to dobrý pro kšefty –, jenže jsme seděli až v poslední řadě. Kostel praskal ve švech. Přijeli lidé ze Savony a z Janova. V první řadě seděli Orsiniové, hned za nimi další Magnifici, nejvýznačnější rody z okolí: Giustinianiové, Spinolové, Grimaldiové.

Přítomen byl i mladý markýz. Hrdinu z Pietry d’Alba v křížení lodí ozařovala sláva, která mu už byla srdečně ukradená. Probíhal jeho pohřeb. V okamžiku, kdy jsem plakal do živůtku služebné, byl už dva dny po smrti. Zahynul 12. prosince 1917. Nikoli na frontě poté, co by v čele své roty a za cenu obětování vlastního života dobyl nepřátelskou pozici. Zemřel jako většina lidí, hloupě, v důsledku události, která se jednou stane (teprve po mnoha desítkách let, až francouzská armáda nehodu konečně odtajní a přizná) největším železničním neštěstím ve Francii.

Markýz se už nemohl dočkat, až se bude hlásit v generálním štábu a bude přidělen k jednotce, a tak 12. prosince nastoupil do vlaku, který s vojáky odjíždějícími na dovolenou mířil z italského Bassana do francouzského Modane. Tam došlo ke spojení dvou vlakových souprav do jedné, ta pod označením ML3874 pokračovala do Chambéry. V klesání před Saint-Michel-de-Maurienne lokomotiva neodolala hmotnosti soupravy dlouhé tři sta padesát metrů, více než pěti stům tunám oceli a šťastných kluků, mířících na Vánoce domů. Jejich radost byla moc těžká, automatický brzdný systém deaktivovaný, brzdit se bude ručně, jenže ručně brzdit nestačilo. Několik vagonů vykolejilo a vzpříčilo se, další do nich narážely, ocelové traverzy silné jako paže se kroutily jako dráty, nakonec všechno začalo hořet. Mladého markýze náraz vymrštil ven, patřil k nemnoha obětem nalezeným s neporušeným tělem. Většina ostatních vojáků, kolem čtyř stovek, se slila s ocelí.

Od té doby padla mnohá kdyby, s pevně utkanou sítí osudu však nic nezmohla. Co kdyby mladý markýz býval neodešel do války? V lepších rodinách se dalo odvodu snadno vyhnout. A co kdyby nejezdil tím vlakem, aby se dostal dřív na frontu? Jenže Virgilio Orsini do vlaku nastoupil, do války se přihlásil jako dobrovolník, a tak všem zbývalo jediné, plakat. Přesněji řečeno, plakali venkované, Orsiniové si zachovávali důstojnou tvář, s pokleslými koutky, jak se sluší a patří, ovšem s bradou hrdě vzhůru a s pohledem upřeným do dáli, do budoucích časů dynastie.

Rozezněly se varhany a vyprovodily rakev, kterou muži v uniformách vynášeli na světlo. Obyvatelé městečka se rozcházeli. Kvůli své malé výšce, lidské tlačenici a místu vzadu v kostele jsem ten den viděl všechny členy rodu Orsiniů jen jako vzdálené, tmavé siluety. Zdržel jsem se prohlížením sochařské výzdoby a měl pocit, že jsem v prázdném kostele zůstal sám. K jedné soše mě cosi obzvlášť přitahovalo.

„Líbí se ti?“

Trhl jsem sebou. Planoucíma očima si mě prohlížel dom Anselmo, nedávno jmenovaný farář u San Pietra. Čerstvý čtyřicátník měl už počínající pleš, směsí vroucnosti a mírnosti vyvolával znepokojující dojem. Později jsem to zaznamenal u mnoha dalších kněží.

„Ne…“