Kotě, které se ztratilo o vánocích

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Rose Waterbrooková

Kotě, které se ztratilo o vánocích – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Tinker, Pana a Tootles.

© Rose Waterbrook 2023

Designed by Kjpargeter / Freepik

Translation © Lenka Štěpáníková, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-264-5801-2

ISBN e-knihy 978-80-264-5817-3 (1. zveřejnění, 2025) (PDF)

ISBN e-knihy 978-80-264-5839-5 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-5840-1 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

1. kapitola

Vánoční nákupy

„Podívej, mami, ten anděl má pusu od čokolády!“ ukázala Ema a její maminka se pobaveně zasmála. Veselý anděl postával před obchodem s hračkami a mával všem kolemjdoucím. V jedné ruce držel kelímek s horkou čokoládou, jejíž pěna mu pod nosem utvořila legrační hnědý knír. Anděl podupával nohama, aby se v té zimě trošku zahřál, ale nepřestával při tom přát všem lidem veselé Vánoce. Vedle něj stála na židli pokladnička s logem charity.

„V takovémhle mrazu se potřebuje zahřát každý, i anděl,“ podotkla maminka. Mrazivý vzduch štípal do tváří a už se stmívalo, ačkoliv byly teprve čtyři odpoledne. Ema s maminkou se vypravily do města na poslední nákupy před Štědrým dnem, a taky proto, že Ema chtěla vidět vánoční osvětlení. Zbývalo jim vyřídit ještě jednu poslední věc, než se budou moct vydat domů.

Když s maminkou vcházely do hračkářství, Ema vesele zamávala na kníratého anděla. „Máš nějakou představu, co bys letos chtěla bráškovi koupit?“ vyptávala se maminka, zatímco Emě přidržovala dveře. Ema o tom přemýšlela celou cestu do obchodu. Tomáš byl o dva roky mladší než ona. Ema příští rok oslaví desáté narozeniny, ale někdy jí připadalo, že ji od brášky dělí mnohem větší věkový rozdíl. Většinou spolu vycházeli dobře, ale nijak zvlášť často si spolu nehráli, protože každého bavily úplně jiné věci. Najednou Emu napadlo, čím by určitě udělala bráškovi radost.

„Tom minulý týden zlomil nohu tomu svému dinosaurovi, když ho vezl přivázaného k autíčku. Určitě by si moc přál nového.“

„Aha, vzpomínám si, že tatínek o něčem takovém mluvil.“

Ema se při té vzpomínce otřásla. Tom přivázal svého T-Rexe provázkem za policejní autíčko a poslal ho dolů ze schodů. Později tvrdil, že jelo opravdu rychle a smykem dojelo až ke dveřím do kuchyně, což znamenalo nový rekord. Bohužel právě v té chvíli vyšel z kuchyně tatínek s hrnkem čaje. Protože si autíčka nevšiml, šlápl na něj a s výkřikem se svalil na záda. Čaj se rozlil všude kolem a Tomův dinosaurus přišel o nohu. Tom se utekl schovat do svého pokoje, ale tatínek se na něj nezlobil. Šel za ním a dlouze ho poučoval o tom, jak je nebezpečné nechávat hračky na podlaze. A pak se snažil přilepit dinosaurovi nohu, jenže ta neustále odpadávala.

Teď stála Ema s maminkou před policí plnou různých dinosaurů – byli tu malí zelení, velcí oranžoví s rohy a ostnatými límci i šediví s dlouhými krky a silnýma nohama.

„Tenhle otvírá tlamu a hýbe nohama,“ ukázala Ema a sundala hračku z police.

„Ten je úžasný, Tom z něj bude nadšený.“

Když kráčely k pokladně, upoutala Emu obrovská hromada plyšáků. Zastavila se u ní a vytáhla roztomilé střapaté koťátko. Zavřela oči a přitiskla svou tvář k jeho hebkému kožíšku. Odjakživa si přála kočku, ale rodiče vždycky tvrdili, že v bytě není dost místa. Teď když se přestěhovali do domu se zahradou, na ně Ema nepřestávala naléhat, zda by přece jenom nemohla dostat kotě. Tom, který měl mnohem radši psy, se zase dožadoval štěněte. Rodiče vytrvale odmítali, takže obě děti svorně vyžadovaly alespoň křečka. A to byl podle Emy nejspíš kámen úrazu – že nedali rodičům pokoj. Mamka s taťkou už byli na jakoukoliv zmínku o domácím zvířátku doslova alergičtí a odmítali jakoukoliv diskusi. Ema vzdychla a vrátila plyšové koťátko zpátky k ostatním.

„Veselé Vánoce, andílku, a doufám, že se už brzy dostaneš někam do tepla,“ popřála andělovi podupávajícímu u vchodu. Pak zalovila v kapse a našla v ní desetikorunu. Bez rozmýšlení ji hodila andělovi do kasičky.

„Moc děkuju, a taky ti přeju veselé Vánoce, mladá dámo,“ usmál se anděl. Horkou čokoládu mezitím dopil a místo ní držel v ruce zvoneček. Někdo ho na hnědý knír nejspíš upozornil, protože pod jeho nosem už po něm nebyla ani stopa. Anděl se přikrčil, aby si s Emou mohl popovídat, a znovu se na ni zářivě usmál. „Co by si taková milá slečna jako ty nejvíc přála k Vánocům?“ zeptal se.

Ema se zamyslela. Věděla, že to, co by si přála ze všeho nejvíc, mít nemůže, a nechtěla maminku rozesmutnit tím, že by o to žádala. Snažila se tedy vzpomenout na něco jiného, ale žádné nové knížky ani hračky nepotřebovala. Ráda kreslila, jenže různých pastelek a gum měla doma dost. Chvilku proto zůstala bezradně stát.

„Přeju si, abychom letos všichni prožili ty nejkrásnější Vánoce,“ prohlásila nakonec.

2. kapitola