SILVIA CINELLI

ELIXÍR SNŮ

SÁGA RODU CAMPARI

L’ELISIR DEI SOGNI. LA SAGA DEI CAMPARI

Copyright © Mondadori Libri S.p. A.,

původně vydalo nakladatelství Rizzoli, Milán, Itálie v roce 2024

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Monika Štefková, 2025

Obálka © PEPE nymi

ISBN 978-80-7611-319-0

Gabrielovi, Adele a Ettorovi.

1

Milán, podzim roku 1882

Brerská zahrada je v prosinci jeden potenciální rozpuk, příslib vykoupení. Davide ze své lavice u okna vidí holé arboretum, ostříhané květinové záhonky, obnažený kmen vistárie, zavlažovací nádrže přetékající dešťovou vodou. Tam, kde je dnes okrasná zahrada, byly před třemi stoletími záhony s léčivými rostlinami: tady otci jezuité pěstovali citrusy, rozmarýn, anýz, mátu, hořec. Z těchto prostých rostlin vyzískávali pomocí svých destilačních přístrojů krystalicky čisté esence, jež používali jako léky na tělesné neduhy. Z týchž esencí, moudře zpracovaných a smíchaných s vodou a cukrem, ovšem tito úctyhodní otcové vytvářeli rovněž prvotřídní likéry, medicínu pro ducha.

„Pššt!“

Šťouchnutí loktem od Edoarda Brambilly vrátí Davida opět do třídy. Soused v lavici ho posunkem brady upozorní na sešit, do nějž mu z pera, jež drží v ruce, stekla obrovská kaňka inkoustu. Davide se ji urychleně snaží vysušit kapesníkem, ale už je pozdě. V tichu učebny zazní zvuk roztrženého papíru jako zaburácení hromu. Profesor literatury vzhlédne zpoza katedry a nad brýlemi zaostří zrak, on papír rychle zmuchlá a znovu zaboří nos do druhé knihy Aeneidy.

Ergo age, care pater, cervici imponere nostrae;

ipse subibo umeris nec me labor iste gravabit.

Opět uchopí pero, opatrně ho namočí do kalamáře a napíše překlad na neposkvrněnou stránku.

Nuže, drahý otče, vyšplhej mi za krk;

ponesu tě na ramenou a tvá váha mě nebude tížit.

Quo res cumque cadent…

Soustředěné ticho třídy najednou přeruší zaklepání na dveře. Několik hlav se zvedne od lavic a profesor nasupeně vysloví: „Dále!“ Dovnitř s poníženou uctivostí nahlédne zřízenec.

„Promiňte, pane profesore, ale pan Campari je očekáván na dvoře.“

Všech dvacet osm hlav ve třídě nyní hledí směrem k Davidovi.

„O co jde?“ ptá se, pořád vsedě. Vlídný úsměv toho muže, obvykle tak málo nakloněného důvěrnostem, ho přiměje k obezřetnosti.

„No tak, chlapče, sbal si věci. Jdeme.“

Davide vstane a následuje ho chodbami gymnázia až na dvůr před vstupními dveřmi, kde na něj čeká Maruchèt, příručí s africkou tváří. I on ve svém černém plášti působí mezi těmi bílými sloupy jako kaňka, nemístná přítomnost, chyba. Břicho na něj křičí, aby utekl, ale nohy jdou muži vstříc.

Položí Davidovi ruku na rameno a řekne jen: „Tvůj tatí.“

Téměř celou cestu z Brery do Galleria Vittorio Emanuele II. běží.

„Našli ho už na zemi, bílýho jako křídu, božíčku. Tvoje mamí hnedle zavolala doktora, už tam musí bejt,“ informuje ho Maruchèt, který se za ním drží v těsném závěsu.

Caffè Campari, na rohu Gallerie a piazzy del Duomo, je kupodivu zavřené. Někteří klienti, ohromení tou nečekanou uzávěrkou uprostřed týdne, postávají ještě u vchodu, v atmosféře zrovna proběhlého neštěstí. Nějaký stálý zákazník Davida pozná a rozpačitě ho pozdraví. On přidá do kroku, vejde do vchodových dveří domu jen o několik metrů dál, schody do mezaninu vystoupá po dvou, zatímco Maruchèt zůstane dole, kde nabírá dech a kleje.

Vtrhne do bytu jako uragán a nahlas volá matku, jenže naproti mu vyjde starší sestra Antonietta.

„Maminka je uvnitř s doktorem,“ řekne mu a žmoulá v ruce kapesník zmáčený slzami. Pak ho vezme za ruku a odvede do salónku, kde už jsou shromáždění Eva, Giuseppe a Guido. Čekají.

Půlhodinu nato se na ně diagnóza lékaře snese jako gilotina: srdeční zástava. Poté, co Letizia doktora odvede ke dveřím a poděkuje mu, že se dostavil tak narychlo, vrátí se do salónku ke svým pěti dětem.

„Zvládne to,“ řekne a dívá se na jednoho po druhém. „Váš otec je silný, má tuhý kořínek, ale musíme se modlit a mít víru. Hodně v Boha a taky trochu ve vědu.“

Téhle lži ovšem věří jen Guido, kterému je deset let. Antonietta je dospělá, dvaadvacetiletá žena, Eva a Giuseppe jsou jen o něco málo mladší: všichni tři už žili příliš dlouho na to, aby nevěděli, co se stane. Davide se dívá, jak jejich tváře ztrácí barvu a blednou, dojde mu, že pochopil, a najednou se cítí starší.

Tu noc se mu nedaří usnout. Zvuky domu k němu ve tmě doléhají jakoby zesíleně: Guidovo chrápání na vedlejší posteli, hlas matky a ostatních sourozenců, rovněž neschopných zamhouřit oka, chroustání červotoče. Otočí se na bok, pak na druhý, zkouší počítat do sta. Dostane se ke čtyřiceti a potom prudce vyskočí z postele.

Místnost na konci chodby ozařuje chabé světlo svíčky. Davide jde bos, tiše jako myška, a nakoukne dovnitř. V posteli se pod přikrývkami rýsuje nezaměnitelná postava jeho otce, to kulaté a robustní tělo, na nějž byl otec vždycky hrdý: „Takhle velký jsem se udělal já sám a že se mi to nějak povedlo.“

Vstoupí a sedne si vedle čela postele. Ta známá tvář na něj najednou působí zestárle, jako by se do ní veškerá bolest a starosti života vtiskly najednou. A přece si ho jen těžko dokáže vybavit mladšího, uvědomí si, že má zamlženou paměť.

Před patnácti lety byl Davide prvním dítětem, které se v Gallerii Vittorio Emanuele II. narodilo, což dosvědčuje cedulka pověšená v salóně, s datem 14. listopadu 1867, dokonce i s razítkem a podpisem starosty. Tehdy se rodina do zbrusu nové kryté pasáže zrovna přestěhovala a Gaspare pracoval dnem i nocí, aby svůj podnik rozběhl. Ze svých prvních let si Davide velmi dobře pamatuje šustění máminých sukní mezi stoly, její tehdejší zářivě zrzavé vlasy, bušení prstů do pokladny a ten výjimečný úsměv, který zákazníkům předkládala společně s účtem. Ale neuchoval si téměř žádnou vzpomínku na otce. V jeho paměti se Gaspare vždy nacházel ve sklepení, kde připravoval likéry, představoval pro něj jakousi podzemní a neuchopitelnou přítomnost: byl tam, kdesi pod podlahou, ale nešlo ho spatřit.

„Tatínek pracuje, běda ti, jestli ho budeš rušit,“ napomínala ho Letizia a vysazovala ho na příliš vysokou stoličku, ze které nedokázal sám slézt. Davide tedy houpal nožkami a pozoroval hemžení klientů: elegantní pánové a vyfintění úředníci, šlechtičny ověšené šperky a příliš nalíčené slečny, veselé skupinky lidí a samotářští štamgasti, ti všichni přicházeli ke stolům a k baru sužováni nevysvětlitelnou žízní. K jejímu utišení jim bylo potřeba naservírovat litry a litry Gasparových preparátů: Elixír dlouhého života, Rumový olej, Prvotřídní růžový likér, Stařenino mléko, Extra krémový vanilkovo-kakaový likér, Fernet proti horečce, odčervovací likér, ohřívací tonikum, tonikum proti choleričnosti. Tak často číšníky poslouchal, jak ty názvy sypou z rukávu, že se je naučil nazpaměť jako modlitbu. Ale název, který slýchal nejčastěji, ten, co zazníval ze všech úst v každou denní hodinu, byl Bitter po holandsku, jemuž už mnozí říkávali jednoduše Bitter Campari.

Davide si představoval, že v té krvavě červené tekutině je obsažena samotná otcova podstata: byl to nápoj, který nesl jeho jméno a který – o tom byl přesvědčený – tam dole ve sklepě musel vylisovat přímo ze svého ohromného těla. Zákazníci z něj brali a pili všichni, vyprazdňovali pohár i láhev, celé bedny, a tak ten, kdo byl šťastný, byl rázem veselý, a ten, kdo byl smutný, klesal na mysli ještě hlouběji. Povídali si, rozohňovali se, smáli se a objímali se, hádali se, někteří se prali, další se usazovali za piano a někdo zůstával stranou v rohu. Ale nakonec všichni našli to, co hledali, a odcházeli vděční a vzpružení, jako věřící na konci obřadu.

„Uvidíme se brzy, Carotolin,“ říkali Letizii, když se stavovali u pokladny, aby tam nechali pár drobných. A vždycky se vrátili.

Davide tenkrát ještě nevěděl spoustu věcí, ale jedno pochopil: jeho otec měl dar, znal tajemství, které se líbilo všem.

V tichu místnosti se ozve suché zachroptění, těžký dech.

Davide se probere z letargie, do níž upadl, a spatří svého otce, jak sebou na posteli zmítá ve snaze se nadechnout. Honem ho nadzvedne a naskládá mu pod záda polštáře.

„Tati, jsem tady.“

Gaspare má otevřené oči, ale nevidí ho, jako by se nacházel v nějaké propasti a padal do ní stále hlouběji.

Davide ho instinktivně chytne za ruku. Už uběhla pěkná řádka let od chvíle, co tuhle ruku tiskl naposledy. Tehdy byla ta jeho pravděpodobně tak maličká, že v té otcově docela zmizela.

„Tati,“ snaží se ho v té temnotě vést.

Kdyby mohl, vytáhl by ho z ní v celé jeho tíze.

Vrať se, chtěl by mu říct, neodcházej. Přišel si s ním promluvit, říct mu důležité věci jako „odpusť mi“ nebo „odpouštím ti“, ale teď mu slova váznou v hrdle, nevycházejí ven.

„Davide…“ Nakonec promluví Gaspare. Jeho hlas je jen tenký vlásek.

„Tady jsem, tati.“ Ať už ho poprosí o cokoli, on to udělá, je připravený na všechno.

Velmi ztěžka se nadechne a pak řekne: „Běž pro Giuseppa.“

Po pár minutách se Davide nachází mimo místnost. Vevnitř, za zavřenými dveřmi, je jeho starší bratr spolu s maminkou. Antonietta a Eva se vsedě modlí na lavičce na chodbě, zatímco on, opřený o zeď, pozoruje svoje bosé nohy, teď už studené jako kusy ledu. Z druhé strany se krátce něco ozve, panuje tam mírný shon. Je slyšet Letiziin hlas, jak volá Gaspara, jak potlačuje nářek. Pak hutné a surreální ticho.

Jakoby odnikud se v chodbě objeví Guido. Je v noční košili, má rozcuchané vlasy a obličej ještě opuchlý spánkem.

„Co tady všichni děláte?“

Davide neodpoví, ale napřáhne paži, aby ho k sobě přitáhl, a Guido se uchýlí do jeho náruče a začne tlumeně plakat. Teď už to pochopil i on.

2

Milán, 16. prosince 1882

Self-made man, tak zní toho rána jeden z titulků deníku Corriere della Sera. Mezi článkem o přípravách na karneval a vylíčením nehody dostavníku je v šestatřiceti řádcích shrnut celý Gasparův život.

Pravidelné návštěvníky Gallerie včera zaskočilo uzavření likérky Campari, která obvykle praská ve švech. Gaspare Campari byl muž, který si své jmění vydělal sám – zkrátka self-made man, jak říkají Angličané. Pocházel z Novary a nyní už je tomu několik let, co se ve svém rodném městě pokusil vybudovat malý obchod s likéry. Podnikání se ovšem nedařilo, a tak přijel do Milána s 60 lirami a se záměrem pracovat jako číšník v nějakém podniku nebo v hotelu. Jenže narazil na někoho, kdo mu podal pomocnou ruku, díky čemuž si mohl otevřít obchůdek ve via Rastrelli. Tam se mu začalo dařit, a tak se přestěhoval k Dómu, kde se teď nachází nové podloubí. Díky jeho neutuchající vytrvalosti a bdělosti jeho podnik prosperoval natolik dobře, že se mohl přemístit do velkého rohového prostoru u vstupu do Gallerie, kde se nyní denně vypije neuvěřitelné množství likérů a kde zákazníky obsluhuje asi desítka zaměstnanců od osmi ráno do půlnoci. Sedavý způsob života učinil Campariho nadmíru otylého. Nechává po sobě pět dětí a majetek v hodnotě zhruba půl miliónu.

Letizia mrští novinami o mramor stolu a za ohromného rachocení hrnců začne připravovat snídani.

Eva se objeví ve dveřích kuchyně ještě v županu. „Co se děje, mami?“ zeptá se opatrně. Je ze všeho toho neklidu celá zmatená.

„Nic,“ odpoví hbitě ona a postaví láhev s mlékem na desku stolu, jako by ji chtěla rozbít.

Eva se posadí a dál ji zkoumá: v sobotu ráno je matčina přítomnost doma nanejvýš neobvyklá, většinou obsluhuje v Caffè, ale teď jsou najednou všechny zvyklosti tytam a čas jako by se pozastavil. A oni jako by stáli na okraji rokle. Když si všimne novin s článkem věnovaným jejímu otci, přitáhne si je k sobě, aby si ho přečetla.

„Vidělas? Psali o tátovi v…“

„No, jen si to přečti!“ vybuchne Letizia. „Uvidíš, že tam je chyba za chybou!“

Eva se ji snaží uklidnit, ale její slova se neustále míjejí účinkem.

„‚Podnikání se ovšem nedařilo‘! To bych ráda věděla, kde k tomu přišli. A když už, tvůj otec byl z Cassolnova, ne z Novary, a v Novaře měl nejelegantnější podnik ze všech.“

„Jistě, mami…“

„A nepřišli jsme do Milána, aby se nechal zaměstnat jako číšník, kdepak. Ve skutečnosti se jeho podnikání dařilo až příliš dobře, to mě už unavovalo žít na maloměstě, Novara mi byla malá a já se chtěla vrátit do svého města. Takhle to bylo. Gaspare Campari přijel do Milána z lásky ke svojí ženě. A nikdy se nikoho nemusel o nic prosit, to tedy ne!“

„Ale vždyť tady se o něm píše moc hezky…“

Jenže Letizia si jí nevšímá, dál si vede svou, vztek je dobrý k tomu, aby zadržel slzy.

„Než sem tvůj otec přišel, Miláňané pili jen Scottum a Rusumadu, to on sem přinesl módu z Turína. A šéfredaktor těch novin by to měl vědět moc dobře, když k nám chodí skoro každý den na aperitiv. Ale já mu to příště vytmavím!“

„Mami, nemyslím si, že je dobrý nápad se na pana Torelliho-Violliera zlobit. Nekrolog v novinách je pocta, to nemá jen tak někdo…“ snažila se ji uklidnit Eva.

„A navíc ‚nadmíru otylého‘! Co si to dovoluje?“

Její invektivu přeruší až syčení mléka přetékajícího z konvičky. Letizia běží fouknout do pěny a vypnout hořák. Naplní hrnek a postaví ho před Evu.

„Kde je Celestina?“ zeptá se ona ustaraně. Obvykle připravuje snídani hospodyně.

„Poslala jsem ji, aby vyzvedla šaty od krejčího, měla by tu být každou chvíli. Teď něco sněz a pak běž vzbudit sourozence.“

Eva usrkne mléka a spálí si jazyk. V Letiziině tvrdé masce se v tu chvíli objeví prasklina úsměvu. Tahle scéna se opakuje od dob, co byla její dcera malá, každé ráno úplně stejně, jako by to byl nějaký legrační rituál. Posadí se vedle ní a pohladí ji po svěžím, pevném obličeji: už je jí dvacet, ale je nevinná jako holčička. Musela si myslet, že je maminka blázen, když ji tak rozzlobil článek v tisku, nemůže tušit, že ze všech těch lží, které jsou tam napsané, jí nejvíc ublížila jedna pravda: těch pět dětí a těch půl miliónu lir, co jí Gaspare nechal a s nimiž teď ona vůbec neví, co si počít.

Pohřeb se koná v kostele San Raffaele, hned za domem, v brzkém odpoledni. Všichni přichází uctít vašnostu Campariho, mistra aperitivu. Jsou tu přátelé a zákazníci, příbuzní z Cassolnova, spolužáci dětí a jejich rodiče, a dokonce i pan Biffi, pan Gnocchi a pan Savini, majitelé konkurenčních podniků. Obřad slouží don Biagio Ferreri, který Giuseppa učil literaturu na Pariniho gymnáziu a k němuž bývalý student dosud chová obdiv a hluboké city.

Je chladné ráno pozdního podzimu. Při východu ze hřbitova Cimitero Monumentale, na nějž rodinní příslušníci a přátelé rakev doprovodili, vítr odvívá klobouky, zalézá pod oblečení a pronásleduje lidi dokonce i do kočárů. Letizia, která ve svých černých šatech vypadá jako sevřená v brnění, zve ty nejbližší domů na čaj a spousta z nich pozvání přijímá, jelikož ví, že ta laskavost poslouží víc jí než jim.

Zatímco vůz směřuje k centru, Davide pozoruje matku a nevidí na ní jakékoli známky klesání na mysli: nazrzlé vlasy jsou pod černým kloboučkem dokonale upravené a její tvář za závojíčkem vypadá jako kteréhokoli jiného dne, pokud odhlédneme od maličké vrásky, která jí kaboní čelo. Od okamžiku, co jí před dvěma dny zemřel manžel, si Carotolin nedopřála ani chvilku oddechu: dala pokyny Celestině, aby otevřela dům návštěvníkům, Maruchètovi, aby zavřel podnik, osobně zašla za hrobníkem a farářem, objednala vhodné smuteční oděvy, poslala telegramy příbuzným, sama přichystala dětem jídlo a pobízela je, aby si dodaly kuráže. I teď její prsty neúnavně tančí, když zapínají Guidovi kabát nebo podávají kapesníček jedné z dívek.

Kočár zastavuje před severním podloubím, ve dne osvíceným žárovkami s vláknem. Plynové pouliční lucerny na náměstí vypadají ve srovnání s nimi jako pobledlé měsíce. Zatímco ostatní zmizí ve vchodových dveřích do domu, Davide se zastaví před Caffè: nepamatuje si, kdy ho v sobotu naposledy viděl se staženými roletami. Na dveřích je cedulka, kterou tam pověsil Maruchèt: ZAVŘENO Z DŮVODU SMUTKU. Je to tatáž, kterou použili, když v červnu zemřel Garibaldi.

Vedle cedulky zaznamená ve vitríně odraz neznámé tváře. Doma zrcadla překryli bílými prostěradly, aby v nich Gasparova duše nezůstala uvězněná, nejspíš proto se teď horko těžko poznává. Anebo se v jeho nitru možná opravdu něco změnilo. Rezavé vlasy po matce, tmavé a kulaté oči po otci, hubené tělo neklidného ducha: všechno vypadá jako dřív, a přece není. Bolest mění rysy.

Na rameno mu zlehka dolehne něčí ruka. Prudce se ohlédne a setká se s jinou tváří, tentokrát už povědomou.

„Ahoj, Davide.“

Sotva naznačený úsměv, sametově černý pohled. Quintilia Poggeschiová je Antoniettina nejlepší přítelkyně a v domě Campariových se ukazuje pravidelně, ale kdykoli ji Davide vidí, vždycky v něm vyvolá jisté rozrušení. Do těch bezedných tůněk, co má místo očí, se nikdy nedokáže dívat příliš dlouho. Ví, že na to nemá právo, vzhledem k devíti letům, která je od sebe dělí, ale myslí si, že je do ní zamilovaný.

„Co tady děláš, úplně sám?“

„Nic, jen jsem přemýšlel.“

„Viděla jsem tě předtím, v kostele, ale nezastihla jsem tě. Chtěla jsem ti vyjádřit soustrast. Moc mě to mrzí.“

Podá mu svou ruku v rukavičce, Davide do ní vloží tu svou a ona ji přikryje druhou rukou. Pohled, který jím obvykle pronikne, jako by byl ze skla, na něm spočine jako hřejivý plášť.

Až do předvčerejška by za podobný okamžik dal cokoli. Ale dnes ztratil opravdu příliš.

3

Milán, 12. prosince 1882

Budoucnost dorazí na piazza del Duomo večer. Městský úřad nechal pod severní podloubí nainstalovat namísto starých plynových luceren šedesát žárovek značky Edison, napájených elektrárnou v Santě Radegondě, jednou z prvních elektráren v Evropě. Bylo přislíbeno, že tento nový zázrak techniky brzy osvítí celé město.

Po západu slunce se podniky a obchody v Gallerii vyprázdnily a menší dav se nahrnul do ulic, i s láhvemi a skleničkami. Také Gaspare a Letizia opustili svá místa a dali přivolat děti, aby se toho představení zúčastnily. Při té příležitosti lampáři, lidé pověření rozsvěcováním plynových luceren, nechali celé náměstí zhasnuté a teď se ve tmě všichni třesou vzrušením.

Najednou, v tiché explozi, dorazí elektrický impulz do žárovek, které se rozsvítí vlastním světlem. Z oslněného davu vzejde hřmotný potlesk a nadšené výkřiky, pozvednou se sklenice. V této noci přemožené novým světlem je přirozené živit víru v zářivou budoucnost.

Jenže Davide si svou budoucností tak jistý není. Postává ve stínu a čeká na svoji chvíli.

Nedávno mu bylo patnáct let, což je věk, který by mu – dle jeho očekávání – měl rozrazit dveře do laboratoře a započnout jeho učňovskou přípravu likérníka, jak to bylo v případě jeho staršího bratra Giuseppa, jemuž se už tři roky dostává zasvěcení; věřil, že totéž bude platit pro něj. Čeká na ten den od dob, co nosil krátké kalhoty a nedosáhl na pult, jenže jeho naděje se roztříštila o otcovo mlčení.

Když se Gaspare oddělí od davu, aby se vrátil do podniku, zastoupí mu cestu.

„Můžu s tebou na chvilku mluvit?“

On přikývne s výrazem člověka, který nemá času nazbyt.

„Totiž, já…“ Přiměje se překonat rozpaky, jež v něm vyvolává. „Ty víš, že jsem se chtěl vždycky naučit tvoje řemeslo. Nemyslíš, že nastala ta pravá chvíle?“

Gaspare se trpělivě nadechne, rozhovor je složitější, než si myslel.

„Další likérníky v rodině nepotřebujeme,“ vysvětlí mu mírně. „Už jsme tady já a tvůj bratr.“

„Ale já se to chci taky naučit. Po škole vám můžu pomáhat.“

„Jistě, že můžeš pomáhat. Na place, se zákazníky. Caffè potřebuje i tohle. Giuseppe v laboratoři, ty a Guido u stolů, mezi lidmi: takhle jsem si to vždycky představoval já.“

Říká to s neoblomným klidem, s neotřesitelnou jistotou a Davidovo nejhorší podezření v jeho slovech nachází potvrzení. Teď, když byl otcův plán vysloven, konečně vidí klec, která ho obklopovala odjakživa, a cítí, jak v něm vzrůstá pocit klaustrofobie. A tak řekne tu nejhorší věc, tím nejhorším tónem.

„Giuseppa to k likérům nijak netáhne, to víš i ty. Není pro tohle řemeslo dělaný, baví ho jenom studovat!“

Gaspare zvedne obočí. To je poprvé, co si na něj jeho syn dovolí zvýšit hlas.

„Ty si myslíš, že jsi šikovnější než tvůj bratr?“ provokuje ho.

Vlastně ano, Davide si myslí, že se pro likérnictví hodí lépe než jeho bratr, anebo že pro něj má aspoň větší vlohy. Giuseppe přijal od otce jmenování do funkce pouze kvůli svému smyslu pro povinnost, v jeho srdci žhnou úplně jiné touhy. Každý den, když přijde čas, aby sestoupil do laboratoře, ho vidí, jak vzdychá, s nechutí vstává od knih a šourá se po schodech, jako by ho čekalo mučení. A on mu závidí až k nenávisti.

Jenže svému otci tohle neřekne.

„Já tě jenom žádám, abys mi dal šanci. Vyzkoušej si mě,“ žadoní málem.

„Není, co zkoušet, už jsem se rozhodl.“ Gasparův hlas je teď tvrdý, podrážděný. „Tomuhle řemeslu jsem se nezačal věnovat, protože by mě to zrovna napadlo, ale protože nás doma bylo deset a chleba nestačil. Byla to složitá, namáhavá cesta a není na místě se na ni vydávat z nějakého rozmaru. O tom, kdy a jak začneš v rodinném podniku působit, rozhoduju já.“

„A kdyby mi to nevyhovovalo?“ Davidovi to uklouzlo, mluvila z něj frustrace.

Z Gasparových očí se staly dvě úzké a temné štěrbiny.

„Tak se můžeš klidně spakovat a vydat se na vlastní cestu.“

Nato se k němu otočí zády a vstoupí do Caffè, přičemž ho zanechá stát poraženého a poníženého pod tím zbytečným triumfem světel.

Oběma zůstane v hrudi černý smotek, který už nebudou mít možnost rozplést. Dva dny nato srdce Gaspara Campariho přestane tlouct a v čase nabyde podoby otcovského odmítnutí a synovské nevděčnosti.

4

Milán, 16. prosince 1882

Byt se zahřál teplem těl, která ho vyplnila. Antonietta si sundala šál a rozepnula si první knoflík blůzky, Eva má tváře červené jako uhlíky v krbu, Guido pospává, schoulený u opěrky pohovky, tmavé vlasy nad čelem rozcuchané. Davide a Giuseppe stojí u dveří, loučí se s posledním hostem, strýcem Paolem, jedním z mnoha Gasparových bratrů, a slibují mu, že za ním na jaře přijedou na návštěvu do Cassolnova. Muži se lesknou oči a urychlí loučení, aby před synovci nepropukl v pláč.

„Pozdravujte ode mě matku.“

Oba chlapci se rozhlédnou kolem a teprve v ten okamžik si uvědomí, že tam Letizia není.

Strýc hned přijde s vysvětlením: „Asi si šla odpočinout, nebudeme ji rušit.“

Pak si nasadí klobouk a vyjde ven, schoulený ve vlněném kabátu. Davide za strýcem zavře dveře, a když se otočí, uvidí, jak se z pokojů vrací Antonietta, lehce vyděšená.

„Maminka není ve svojí posteli.“

„Dívala ses taky, jestli není v jiném pokoji?“

„Dívala.“

Giuseppe hledí na Davida, zatímco se k nim blíží i Eva a Guido zdvihne hlavu z područky.

„Snad by jen tak neodešla, aniž by nám to řekla?“

„Možná se potřebovala trochu projít, být chvíli o samotě.“

„V tuhle hodinu? Já ji jdu hledat.“

Oba mládenci se obléknou do svrchníků, vyjdou na ulici a vydají se opačnými směry.

Letizia je ve skutečnosti mnohem blíž, než si myslí. Zatímco se všichni zabývali něčím jiným, sešla dolů do Caffè a pak do laboratoře. To Gaspare ji tam dovedl, protože v těchto dnech s ní ani na chvíli nepřestal mluvit, ani na chvíli jí nepřestal dávat pocítit svou přítomnost. Teď jí řekl, aby se vydala na místo, které mu patřilo víc než kterékoli jiné, a učinil tak s konkrétní žádostí.

Když Letizia rozsvítí světla, jeho nepřítomnost je přímo oslepující. Na zemi se ještě stále válí střepy zkumavky, kterou rozbil, když se mu udělalo slabo a upadl, na stole ležel receptář, otevřený na stránce, do níž nahlížel.

Letizia posbírá skleněné střepy a prolistuje sešit, popsaný tím rozevlátým a trochu nabubřelým rukopisem, připadalo jí neuvěřitelné, že ho vytvořila zavalitá ruka jejího manžela. Mandarinkový likér, Vanilkovo-kakaový likér, Královnina vodička. V těch stránkách byly obsaženy desítky let bádání a studia, veškeré vědění, jež Gaspare nashromáždil od té doby, co jako chlapec vypomáhal v Caffè Bass v Turíně a kradl očima řemeslo ctihodným likérníkům. Čas od času byla mezi jedním a druhým receptem zaznamenaná data s krátkým shrnutím: narození dítěte, nepříjemná událost, pro a proti nějakého rozhodnutí, jež musel učinit. Gaspare si tímto způsobem uchovával vzpomínky, jako by představovaly ingredience života.

Letizia receptář prudce zavřela. Nikdo, tedy kromě ní, si obsah těch stránek nikdy nemohl přečíst. Stejně jako každý likérník si i Gaspare velmi pečlivě střežil své výtvory a pronásledovala ho obsesivní myšlenka, že by je někdo mohl napodobit. „Mnichové z Grenoblu svůj recept tají už celá staletí a dosud ho nikdo nezná v celé jeho podobě. A všichni pořád pijou Chartreuse.“ To byl jeho ideál. Proto na konci každého dne ukládal sešity do dřevěné truhličky, zamykal ji na zámek a klíč si strkal do kapsy. Poklad rodiny Campari měl zůstat tajemstvím.

Pouze poslední den svého života Gaspare nestihl uložit sešity do bezpečí a nechal je tak, jak jsou teď, rozložené na stole.

To proto sešla Letizia do laboratoře, aby udělala to, co on už nemohl. A nedokáže si odpustit, že tak dlouho otálela. Když uklízí poslední sešit, všimne si v rohu stránky fráze psané tiskacím písmem: FORTIOR ADVERSIS. Je překvapená: Gaspare latinsky určitě neuměl, vychodil jen tři třídy, a ani ona si nebyla jistá, že chápe význam těch dvou slov, která potichu zašeptala.

„Mami?“

Davide ji nakonec našel. Letizia se k synovi otočí a dřív, než jí stačí položit jakoukoli otázku, mu tu frázi ukáže.

„Ty víš, co to znamená?“

„Silnější v nepřízni,“ odpoví on, pyšný na svá studia.

Letizia si ta slova opakuje v mysli. Gaspare si je musel přečíst v novinách nebo je vymámil z úst nějakého prominenta u baru. Představa, jak si je pilně zapisuje do sešitu, aby je nezapomněl, ji rozněžní. Silnější v nepřízni. Takový chtěl být? Chtěl by, aby teď taková byla ona? Jenže nepřízeň nakonec vyhrála a Letizia se cítila všelijak, jen ne silná. Poslední dny strávila dumáním nad tím, jak naloží se životem nejen svým, ale i s tím svých pěti dětí, tedy jestli pokračovat v podnikání, nebo ho někomu předat. Byla téměř přesvědčená všechno prodat. Na papír spadne kapka a utvoří miniaturní loužičku.

Davida zastihly matčiny slzy nepřipraveného, přestože na ně čekal už několik dní. Obejme ji, neví, co jiného dělat.

„Musíme jít dál, Davide. Musíme pokračovat v tom, co on začal,“ slyší, jak mu šeptá do ramene.

„Teď na to nemysli, mami.“

„Ne!“ Letizia se od něho odtáhne, aby se mu mohla podívat do tváře. „Musíme být silní, jak to chtěl tvůj otec. Musíš mi slíbit, že Caffè otevřeme co nejdřív a že se ty, spolu se svými bratry, budeš na jeho chodu podílet, jak on rozhodl.“

Davide váhá jen chviličku.

„Dobře, slibuju ti to.“

Letizia ho k sobě znovu přitiskne, silněji než předtím. A v onom objetí se Davide podvolí svému osudu, tedy tomu, jak mu ho předurčil Gaspare.

5

Milán, 22. prosince 1882

Celestininy prsty se barví do ruda, uškrcené tkaničkami korzetu. Hospodyně se Letizii snaží vnutit siluetu diktovanou módou a ona jí pomáhá tím, že ve stoje před zrcadlem zadržuje dech. Její pas už není tak štíhlý jako dřív a ty zatracené tkaničky působí dojmem, že se dřív přetrhnou, než utáhnou.

„Dost! Už stačí, proboha,“ vybouchne nakonec Letizia. Jednou rukou šátrající za zády se snaží uvolnit z toho sevření. „Sundej to ze mě, Celestino. Pryč s tím zlem!“

Dívka je zmatená.

„Paní… vy asi chcete, abych to trochu povolila?“

„Ne! Řekla jsem, abys to sundala.“

Paní je netrpělivá a služtička rychle plní rozkaz. Když se z té klece tvořené kosticemi a látkou Letizia vymaní, zhluboka se nadechne. Konečně volná. Prohlíží se v zrcadle, pokládá si ruku na břicho, které má opět svůj přirozený tvar, a kývne na Celestinu, aby jí podala blůzku. Ta váhá.

„Vy… si ji chcete vzít jen tak, bez ničeho pod ní?“

„Jak bez ničeho pod ní? Já jsem pod ní, ty huso hloupá!“ odsekne lhostejně.

Vzhledem k tomu, že se dívka – ocitající se na hranici úžasu a pohoršení – k ničemu nemá, Letizia jí oděv vytrhne z ruky a obleče si ho sama. A dost, už se rozhodla. Ano, před dvaceti lety by zatnula zuby a zbytečkem dechu by sykla: „Utáhni to ještě!“ Na eleganci vždycky dbala a když přišlo na korzety a na krinolíny, nešetřila se. Byla schopná naložit na sebe celá kila látek a koster z železných drátků, jen aby viděla, jak se objem sukní zvyšuje a šířka pasu zužuje. Ale teď už jí je čtyřicet šest let, má na kontě sedm těhotenství a pět dětí; tělo, které si toho už tolik prožilo, už o obětech a útlaku nechce ani slyšet. A nyní ji čeká nejméně rok smutku. Ať se jdou pařížští krejčí třeba bodnout.

„Pomoz mi jen zapnout sukni,“ požádá Celestinu. „Pak jdi říct panu Peregovi, že jsem skoro hotová.“

Když Letizia zůstane o samotě, obleče si sametový kabátek: perleťové knoflíky, jimiž se vepředu zapíná, jsou jediným světlým tónem ve vší té černi. Pak přistoupí k zrcadlu, aby si nasadila náušnice a upravila nějaký ten pramínek vlasů, který vyklouzl z drdolu. Už nemají tu živou barvu karotky, díky níž si vysloužila přezdívku „Carotolin“, teď se zlatavá mísí se stříbrnou. A také tenké vrásky, jež se jí vykreslují kolem očí, jsou tam proto, aby jí připomněly, že už není čas ztrácet se v malichernostech: tohle je čas na zodpovědnost. Její pohled spočine na fotce zastrčené za rám zrcadla, na níž s Gasparem pózují obklopeni čtyřmi ze svých dětí – Guido se ještě nenarodil a Davide je teprve pár měsíců starý. On s pyšným výrazem otce od rodiny, ona s přísným copem na hlavě a vážným výrazem. Byli tak mladí, a nevěděli to. Zrovna otevřeli podnik, pracovali dnem i nocí, aby zaplatili výdaje, které se ztrojnásobily, topili se v dluzích, ale cítili se silní, neměli strach. Ona mu slepě věřila, jeho nosu, jeho talentu. Šla by za ním na kraj světa.

V salónu ji Vincenzo Perego přivítá povstáním a naznačením políbení ruky. Je to útlý mužík, na čele se mu dělají kouty a za jeho kulatými brýlemi probleskuje inteligentní a upřímný pohled. Celé roky se stará o účetnictví a byrokratické záležitosti podniku. Letizia ví, že se na něj může spolehnout, stejně jako to tak dlouho dělal její manžel, tedy nehledě na to, že ona ho teď opravdu zoufale potřebuje.

„Jdu rovnou od soudu,“ prohlásí a přitom jí podává zalepenou obálku.

Ona ji otevře a vytáhne z ní papír, na němž je oficiální formou napsáno to, co očekávala: soud v Miláně „ji v jednání týkajícím se plnoleté Antonietty legitimizuje, aby pokračovala v podnikání v zájmu nezletilých dětí Giuseppa, Evy, Davida a Guida Campariových.“

„Dobrá,“ uzavře to Letizia a podává obálku účetnímu. „Teď bude potřeba dát to vědět i dodavatelům a zákazníkům.“

„Jistě…“ Perego mírně skloní hlavu na znamení svolnosti.

V jeho hlase zazní zaváhání, které Letizii neunikne. Považuje rozhodnutí „pokračovat v podnikání“ za velmi riskantní a také jí to otevřeně řekl, ve víře, že plní povinnost účetního a přítele.

„Ještě pořád o tom nejste přesvědčený, že ne?“

„Vždyť víte, co si o tom myslím,“ potvrdí. Na chvíli se odmlčí, pak pokračuje: „A pokud jde o… přišel jsem i proto, abych vám řekl, že zrovna včera jsem měl důvěrnou schůzku s…“

„Ne,“ přeruší ho Letizia. „Nechci to vědět.“

V předchozích dnech se jí Perego snažil přimět změnit názor tím, že jí představoval nabídky potenciálních kupců. Šlo o nemalé cifry s mnoha nulami. Jenže ona vždy odmítla.

„Když dovolíte, tentokrát dotyčná osoba navrhuje, abyste částku určila vy, a ujišťuji vás, že má dobré úmysly,“ naléhá. „Mohla byste sama sobě a svým dětem zaručit pohodlnější, a především pak klidnější budoucnost.“

„Vy, nebo někdo vaším prostřednictvím,“ odpoví Letizia jízlivě, „po mně chcete, abych penězi ohodnotila něco, co má nevyčíslitelnou cenu. Tady se nejedná o hmotný majetek, o Caffè, laboratoř nebo koncesi. Tady se jedná o Gasparovy recepty, jeho výtvory, jeho dědictví. Právě ony jsou naším jměním a budou to zase ony, kdo mým dětem zajistí budoucnost.“

„Tomu já velmi dobře rozumím, ale vaše děti ještě nejsou zletilé, donno Letizie. Pochopte mě… dva roky mohou být pro podnikání, které neprospívá, hotová věčnost a nakonec, nedej Bože, byste mohla být nucena ho prodat pod cenou.“

V tomhle má Perego pravdu. Antonietta, jediná plnoletá, se provdá za Carla Migliavacca, syna známého advokáta, jenž je zároveň sám advokátem. Giuseppe bude muset čekat dva roky, než bude moct formálně vstoupit do firmy a Davide šest. Jistě, oba jí už teď mohou pomáhat, a to jak v laboratoři, tak na place, ale mezitím bude pouze její zodpovědností držet směr kormidelní páky, zajistit, aby se klientela nerozptýlila, aby účty seděly a aby hodnota podniku nespadla. A právě v tom to vězí.

„To, čeho se nejvíc bojíte, není konkurence ani nízký věk mých dětí a ani špatné roky.“ Letizia zvedne bradu s jistou dávkou hrdosti. „Děkuji vám za takt, který mi prokazujete, ale dala bych přednost vaší upřímnosti: vás nejvíc děsí skutečnost, že jsem žena.“

Dobře ví, že tohle je v očích celého světa její největší slabina, a Perego byl celkově vzato milý, že kolem tématu doposud jen kroužil. Jiní na jeho místě by jí bez okolků poradili, aby šla zase štrikovat ponožky. „Aby bylo jasno, já nijak nepochybuji o vašich schopnostech,“ koktá účetní. „Během těch let jste Gasparovi vždy stála po boku a dělala jste to bezchybně. A chápu, že uctít jeho památku tím, že dál povedete rodinnou společnost, je nápad velmi… romantický, ano… hluboce smysluplný… ale…“ Perego rozhodí rukama, jako by se chtěl vyvinit z něčeho, co není jeho myšlenkou, ale prostým faktem. „No zkrátka, řídit firmu se pro ženy nehodí.“

Peregovy oči shlíží dolů, upírá zrak na špičky lesklých bot, ale heleďme, ta slova, která už v sobě nedokázal dusit, jsou tu.

Letizia mu to v hloubi duše nemá za zlé. Muž, jenž před ní stojí, nejspíš netuší, že vyslovil pochyby, které ji mučí už několik dní a které ještě nedokázala zcela umlčet. Žena. Sama. Myšlenka, že se dá do řízení kavárny a likérky by mohla být nejen romantická, ale jednoduše šílená. To, co jí nahání hrůzu, to, co by si nikdy nedokázala odpustit, by bylo selhat a stáhnout s sebou svoje děti.

A přece to některé před ní dokázaly. Například Maria Brancová, která před deseti lety nastoupila na místo zesnulého manžela a kterou teď všichni nazývají „Fernetova vdova“. Není jich moc, ale existují ženy, které dělají mužské práce, někdy dokonce lépe než muži. Letizia neví, jestli tohle bude její případ, neví, jestli jí vystačí síly na to ustát takhle velkou zodpovědnost, ví jen to, že by Gaspare chtěl, aby se o to pokusila. Vždycky ji do podnikání zapojoval, sdílel s ní veškerá rozhodnutí, důvěřoval jí, stejně jako ona důvěřovala jemu.

„Pane Perego, vašich rad si cením, vím, že je pronášíte v dobré víře. A přesto vám to zopakuji jednou provždy: společnost Gaspare Campari není na prodej.“ Letizia si dává pozor, aby si udržela pevný tón hlasu, aby nevyzradila svoji nejistotu. „Budu vám velmi vděčná, pokud uděláte to, o co jsem vás požádala. Pošlete ty dopisy a dejte všem vědět, že od zítřka Caffè znovu otevírá.“

Perego pochopí, že nastal čas kapitulovat, a tentokrát je jeho úklona spíše projev podřízenosti než shovívavosti.

„Jak si přejete, paní.“

Je natolik inteligentní, aby věděl, že si to Letizia nerozmyslí a že pokud má sebemenší naději na úspěch, bude to díky téhle její tvrdohlavosti. Poté, co jí spěšně políbí ruku, vyjde z domu a zamíří k poště.

Letizia čeká, až uslyší zabouchnutí dveří, a pak si zhluboka oddechne. Uvědomí si, že bez korzetu to jde udělat s nevídanou lehkostí. Fajn. Zrovna se vydala na cestu, která povede jen do kopce, tak ať si aspoň může občas zavzdychat.

6

Milán, konec února 1883

„Promiňte, že vás ruším, pánové.“

Letizia taktně, ale rozhodně přistoupí ke stolu, u něhož dva muži – jeden kolem sedmdesátky, druhý kolem čtyřicítky – u zbytků od oběda živě a zaujatě konverzují. Ihned se odmlčí, aby jí věnovali pozornost.

„Řekli mi, že se vyskytl nějaký problém s vašimi pokrmy.“

Ten starší zavrtí hlavou a bílý les pokrývající mu obličej se rozestoupí do vlídného úsměvu. I vlasy má husté a bílé, zastřižené nad ušima a rozčesané do stran.

„Paní, s tím si nelamte hlavu. Byla to jen maličkost,“ řekne a odklepne popel ze svého doutníku.

„Když dovolíte, musím naléhat. Záleží mi na tom, aby se vzácnými hosty, jako jste vy, bylo nakládáno s náležitým respektem.“

V ten okamžik se na tváři mladšího muže objeví rošťácký výraz, díky němuž se mu za oválnými sklíčky držícími na nose rozsvítí oči.

„Co prosím, to to necháte být jen tak?“ zeptá se s údivem spolustolovníka. „Vůči mně jste byl nevraživý víc než patnáct let, často kvůli mnohem menším prohřeškům.“

Druhý se na něj bleskurychle otočí. Jasné oči, zasazené pod husté obočí a oddělené zahnutým nosem, jsou teď ostré jako nože.

„Kvůli mnohem menším prohřeškům, říkáte? Vy chcete srovnávat ódu, v níž jsem byl nařknut, že jsem znečistil uměleckou výzdobu oltáře, s nedosmaženým řízkem a studenou polévkou?“

Hle, Letizia získala informaci, kterou hledala.

„Tak v tomhle byl ten problém…“

Jenže ti dva ji ignorují, jelikož už jsou zaneprázdnění úplně jinou potíží. Mladší muž vypadá náramně spokojeně, že popudil přítelovu nedůtklivost. Pod prošedivělými vousy se nedokáže ubránit úsměvu.

„Já jen říkám, že vaše rozhořčení nebylo úměrné urážce. Žádal jsem vás o prominutí prostřednictvím hudby a slov celé roky.“

„Alespoň vaši uměleckou inspiraci živilo něco vznosnějšího než jisté rýmovačky v duchu milánské bohémy…“

Čím dotčenější se starší muž jeví, tím víc mladší jásá. Zdá se, že mezi nimi právě začíná vystoupení podle obvyklého scénáře, který oba velmi baví.

„No prosím. Teď mi ještě předhazujete moji mladistvou nerozvážnost.“

Ale Letizia nemá na komedie čas, zkusí se mezi ně opět vmísit zakašláním.

„Odpusťte, pánové. Vyrozuměla jsem, že řízek a polévka vám nebyly naservírovány patřičným způsobem.“

Ti dva si náhle vzpomenou na její přítomnost.

„Musíte nás omluvit, madam. Byli jsme déle nepřáteli než přáteli a občas si to rádi připomeneme. Ach běda, máme slabost pro drama.“

Stařec si dlouze potáhne z doutníku a glosuje to přerývaným smíchem, kvůli němuž vydechuje kouř v malých obláčcích. Pak se dobrosrdečně podívá na Letizii.

„Nicméně, oběd byl obstojný. A nehledě na to, co tvrdí můj přítel, nejsem typ, který lpí na detailech.“

„Mnohokrát vám děkuji. Každopádně dotyčná jídla vymažu z vašeho účtu. Ještě jednou se omlouvám za nepříjemnost. Můžu vám nabídnout hořký likér?“

„Ocenili bychom další skleničku vašeho Kakaového krému.“

„Hned vám je dám donést. Přeji příjemné posezení, pánové.“

Letizia ladně pokyne hlavou a nechá oba muže jejich vášnivým debatám. Za pultem narazí na Davida, který se vrací od stolu s objednávkou.

„Nejdřív ze všeho přines dva Kakaové krémy panu Verdimu a panu Boitovi,“ přikáže mu a udělá to s potemnělým výrazem, který chlapci neunikne.

„Co se děje? Stěžovali si na něco?“

„Oni ne, ale já si dneska večer budu na někoho stěžovat.“