Obsah:

Kapitola 1

POPÍRÁNÍ

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

HNĚV

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

SMLOUVÁNÍ

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

DEPRESE

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

SMÍŘENÍ

Kapitola 38

Překladatelská poznámka

JAK

PRODAT

STRAŠIDELNÝ

DŮM

GRADY HENDRIX

JAK

PRODAT

STRAŠIDELNÝ

DŮM

Přeložila Ivana Jančoková

JAK PRODAT STRAŠIDELNÝ DŮM

Copyright © Grady Hendrix 2023

Všechna práva vyhrazena

První vydání v roce 2023 ve Velké Británii v Titan Books (divize Titan Publishing Group Ltd, Londýn).

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Ivana Jančoková, 2025

Obálka © Jiří Dvorský 2025

ISBN 978-80-7611-279-7

Amando,

jsi stále se mnou,

vidím Tě na každém kroku.

Jako kdybys mi byla stále nablízku,

i když vím naprosto přesně,

kde jsem Tě pochoval.

Kapitola 1

Louise se obávala, že by to nemuselo proběhnout hladce, a proto o svém těhotenství dala vědět rodičům telefonicky ze San Francisca na vzdálenost téměř pěti tisíc kilometrů. Ne že by o tom rozhodnutí jakkoli pochybovala. Jakmile se ty dvě růžové čárky vybarvily, byla veškerá panika tatam a ona zřetelně slyšela, jak k ní promlouvá její vnitřní hlas:

A teď jsem mámou.

Ovšem i v jednadvacátém století se dalo těžko předvídat, jak jižanští rodiče zareagují na zprávu, že jejich čtyřiatřicetiletá svobodná dcera je v jiném stavu. Celý den si nacvičovala proslovy, jak to zaobalit, jenže v okamžiku, kdy máma zvedla telefon a táta druhé sluchátko v kuchyni, se jí v hlavě zatmělo a vyhrkla jen:

„Jsem těhotná.“

Očekávala palbu otázek.

Je to jisté? A Ian o tom ví? Necháš si to? Nechceš se přestěhovat zpátky do Charlestonu? Víš jistě, že tohle chceš? Umíš si vůbec představit, jak těžké to pro svobodnou matku bude? Jak to zvládneš?

Během dlouhého ticha si přichystala odpovědi: Ano; ještě ne; samozřejmě; v žádném případě; ne, ale i tak do toho jdu; jo, nějak to zvládnu.

Pak jako by se ve sluchátku někdo nadechl s pusou plnou vody. Došlo jí, že máma pláče.

„Ach, Louiso,“ promluvila její matka zastřeným hlasem, takže se připravila na nejhorší. „Jsem tak šťastná. Budeš úžasná máma. Mně se to nějak nepodařilo, ale o tobě nepochybuju.“

Táta měl jediný dotaz – jak zní její přesná adresa.

„Ať vím, co mám říct řidiči taxíku, až přiletíme.“

„Tati,“ krotila ho Louise, „nemusíte sem hned letět.“

„To teda musíme,“ namítl. „Jsi přece naše holčička.“

Čekala na ně na chodníku před domem a srdce se jí rozbušilo pokaždé, když se za rohem objevilo auto. Konečně tmavě modrý nissan zpomalil a zastavil u zastávky před jejím domem. Táta pomohl mámě vystoupit ze zadního sedadla, a pak už nedokázala čekat – vrhla se jí do náruče, jako kdyby byla vážně zase holčička.

Šli s ní vybírat postýlku a kočárek. Prý je blázen, pokud zatím třeba jen uvažuje o látkových plenách, probírali spolu příkrmy i očkování a dalších milion rozhodnutí, která bude muset dcera udělat, nakoupili odsávačku, plenky a bodíčka, sháněli dečky, přebalovací podložky i vlhčené ubrousky, krém na opruzeniny, lampičku, bryndáčky a chrastítka. Louise se zdálo, že je toho až moc, ale matka to okomentovala slovy: „Vždyť jsi skoro nic nekoupila.“

Nemohla se na ně zlobit, že celou záležitost s Ianem nemůžou skousnout.

„I když nejste svoji, chceme poznat jeho rodinu,“ prohlásila máma. „Přece jen budeme mít společné vnouče.“

„Ještě jsem mu to neřekla,“ oznámila Louise. „Jsem teprve v jedenáctém týdnu.“

„No, míň těhotná už nebudeš,“ utrousila máma.

„Manželství má jisté finanční výhody,“ dodal táta. „Nechceš si to ještě rozmyslet?“

Ne, nic si rozmýšlet nebude.

Ian byl zábavný, pálilo mu to a vydělával nekřesťanské peníze renovací vzácných gramodesek pro sanfranciské boháče, jimž se zastesklo po mládí. Dal dohromady kompletní sbírku původních elpíček Beatles pro čtvrtého největšího akcionáře Facebooku a vypátral i pirátskou nahrávku koncertu skupiny Grateful Dead, na kterém člen správní rady Twitteru požádal o ruku svou první ženu. Louise nešlo na rozum, kolik mu za to byli ochotni platit.

Nicméně když Ianovi navrhla, že si dají pauzu, přebral si to jako ponouknutí k akci. V atriu místního Muzea moderního umění poklekl a požádal ji o ruku. Byl tak mimo z toho, že odmítla, že se s ním nakonec z lítosti vyspala, což ji přivedlo do tohoto stavu.

Když ji žádal o ruku, měl na sobě originální tričko k albu Nirvany In Utero s dírou na límečku, za které dal čtyři sta dolarů. Každoročně utrácel tisíce za tenisky, jimž neřekl jinak než „kecky“. Koukal do telefonu, když mu vyprávěla, jaký měla den, utahoval si z ní, když si spletla Rolling Stones s The Who, a kdykoli si objednala zákusek, neodpustil si vyčítavé: „Opravdu?“

„Tati,“ povzdechla si, „Ian není na dítě připravený.“

„A kdo je?“ prohodila máma.

Přesto Louise věděla, že Ian opravdu připravený není.

Každá návštěva nejbližších příbuzných se protáhne o tři dny déle, než je zdrávo. A tak na konci týdne už dcera počítala hodiny, kdy zase bude smět být ve svém bytě sama. Předposlední den se zavřela k sobě do ložnice, aby „vyřídila e-maily“. Máma si mezitím sundala náušnice, aby si dopřála šlofíka, a táta se vypravil pro noviny. Když to takhle pokojně vydrží až do oběda, půjdou potom na procházku do parku Presidio, pak si dají večeři a zbytek bude v pohodě, utěšovala se Louise.

Jenže její tělo mělo jiné plány. Vyhládlo. Dostalo chuť na vejce natvrdo – neodkladně. Přinutilo ji se zvednout a vydat se do kuchyně. V ponožkách se tam kradla přes obývák. Za žádnou cenu nechtěla mámu vzbudit, protože by nesnesla další kolo dohadování o tom, proč si nenechá narůst delší vlasy, proč by se měla přestěhovat zpátky do Charlestonu nebo proč by měla zase začít kreslit.

Máma spala na gauči – na boku, nohy měla přikryté žlutou dekou. Dopolední slunce zvýraznilo její kostnaté kontury i drobné vrásky kolem úst, prořídlé vlasy a propadlé tváře. Louise poprvé v životě viděla, jak bude matka vypadat mrtvá.

„Mám tě ráda,“ pronesla máma se zavřenýma očima.

Dcera ztuhla.

„Já vím,“ opáčila po chvilce.

„Ale ne,“ namítla její máma, „nevíš.“

Louise čekala, co bude následovat, ale pak se matčin dech prohloubil, ozvalo se pravidelné oddechování a nakonec chrápání.

Došla do kuchyně. Nemluvila ze spaní? Nebo to opravdu myslela tak, že Louise ani neví, že ji má ráda? Nebo že nepochopí, jak moc ji miluje, dokud sama nebude mít dítě?

Hloubala nad tím i ve chvíli, kdy ukusovala vařené vejce. Měla to být narážka, že bydlí v San Franciscu? Nebo máma žije v domnění, že se sem dcera přestěhovala proto, aby od ní měla pokoj? Vždyť sem šla kvůli škole a pak tu zůstala kvůli práci. Ačkoli když vám v pubertě všichni bez přestání omílají, jak je vaše matka skvělá, potřebujete trochu odstup, pokud chcete žít po svém – a někdy se jí ani těch skoro pět tisíc kilometrů nezdálo dostatečných. Zajímalo by ji, jestli to máma nevytušila.

A navíc tu byl její bratr. Během jejich návštěvy padlo Markovo jméno jen dvakrát. Louise věděla, jak mámu ničí, že se její děti spolu „normálně“ nebaví, ale upřímně: ona o žádný vztah s bratrem nestála, o normální ani o žádný jiný. V San Franciscu aspoň mohla předstírat, že je jedináček.

Uvědomovala si, že je typický starší sourozenec: učebnicové prvorozené dítě. Pročetla spoustu článků i rozborů a každá charakteristika na ni platila jako ulitá: spolehlivá, svědomitá, zodpovědná, pracovitá. Klidně by to klasifikovala jako poruchu – syndrom nejstaršího sourozence – a schválně, jakou poruchou by pak trpěl Mark? Nejspíš finálním stadiem kretenismu.

Když se ostatní zajímali, proč spolu ti dva nemluví, vyprávěla jim, co se přihodilo o Vánocích ٢٠١٦. Máma celý den vyvářela, jenže Mark trval na tom, že se potkají na večeři u Changa, kam došel pozdě a namol, potom si objednal skoro celý jídelní lístek a vytuhl pod stolem.

„Proč mu to toleruješ?“ zeptala se tenkrát Louise.

„Zkus mít pro svého bratra trochu víc pochopení,“ pobídla ji máma.

Jenže Louise ho chápala až moc dobře. Ona vyhrávala soutěže, zato Mark horkotěžko dochodil střední. Ona vystudovala design na vysoké, kdežto Marka vylili hned v prváku. A zatímco ona navrhovala produkty, které lidi používají den co den, což se mimo jiné týká části uživatelského rozhraní pro poslední verzi iPhonu, Mark si předsevzal nanejvýš nechat se vyhodit z každého charlestonského baru. Bydlel dvacet minut od svých rodičů, a přesto se nenamáhal hnout prstem, aby jim pomohl.

Ať udělal cokoli, zahrnovali ho chválou. Když si pronajal nový byt, tvářili se, jako by zboural Berlínskou zeď. Nebo si koupil za pět set dolarů porouchaný náklaďák, který zprovoznil, a oni to brali, jako by přistál na Měsíci. Zatímco když Louise s diplomem získala i čestné ocenění od Americké společnosti průmyslového designu a věnovala trofej rodičům jako poděkování, schovali ji do skříně.

„Marka by mrzelo, kdybychom ji tu měli vystavenou, a od něj nic,“ omlouvala to tenkrát máma.

Louise si uvědomovala, že neshody s bratrem visí ve vzduchu neustále – že jsou jako neviditelný duch u stolu, jako napětí zatěžující každé její setkání s rodiči, zejména s mámou, jíž se protivila dceřina údajná „nepřívětivost“. Matka byla totiž vždy dobře naložená a vždy přichystaná prospět, a přestože Louise neshledávala vůbec nic špatného na tom, že je člověk šťastný, tohle nucené veselí jí připadalo patologické. Máma se vyhýbala ošidným rozhovorům na bolestná témata. Vedla křesťanské loutkové divadlo a chovala se, jako by nikdy neopustila scénu. A jen zřídkakdy se přestala ovládat a vyštěkla: „Ztrapňuješ mě,“ jako kdyby trapas bylo to nejhorší, co může člověka potkat.

Snad proto si byla Louise skálopevně jistá rozhodnutím, že si to dítě nechá. Když se sama stane matkou, bude ji s mámou spojovat výjimečné pouto. Sblíží je. Tušila, že přesně ty věci, které ji na matce pořád tak rozčilují, z ní nakonec udělají úžasnou babičku.

Když z linky uklízela skořápky, napadlo ji, že sdílená zkušenost mateřství by mezi nimi mohla vystavět most a že zdi, jež pracně zbudovala na svou ochranu, postupně padnou. Nestane se to sice přes noc, ale co. Mají celý zbytek života na to, aby se novým rolím přizpůsobily: dcera, která se brzy stane matkou, a matka, která bude babičkou. Celé roky.

Zbylo jich pět.

POPÍRÁNÍ

Kapitola 2

Telefon zazvonil zrovna v okamžiku, kdy se Louise snažila zoufale přesvědčit dcerku, že se jí Králíček Sameťáček líbit nebude.

„Máme tolik nových knížek z knihovny,“ upozorňovala ji, „nechceš si přečíst –“

„Králíčka Sameťáčka,“ trvala na svém Poppy.

„Je to strašidelnější než Mupeti: Vánoční koleda,“ zkoušela to Louise. „Jen si vzpomeň, jak ses bála, když se klika proměnila v lidskou tvář.“

„Chci číst Králíčka Sameťáčka,“ řekla Poppy odhodlaně.

Louise věděla, že by měla jít cestou nejmenšího odporu a prostě jí Králíčka Sameťáčka přečíst, ale to bylo proveditelné jen přes její mrtvolu. Měla ten balíček zkontrolovat, než ho nechala Poppy otevřít, protože máma samozřejmě neposlala šek na letní tábor s Dinosaurem Digem, jak slíbila, nýbrž jen tak mimochodem přihodila Králíčka Sameťáčka v domnění, že je to Louisina oblíbená knížka.

Nebyla to její oblíbená knížka. Jako malá z ní mívala noční můry. Když jí máma z toho svazku předčítala poprvé, bylo Louise asi tolik co Poppy a propukla v pláč, když králíčkovo tělo vynesli ven, aby ho spálili.

„Já vím,“ pronesla tehdy její máma, která si situaci vyložila naprosto mylně, „já mám tu knížku taky moc ráda.“

Z kruté necitelnosti příběhu se pětileté Louise dělalo zle: bezohledný Chlapec, který trápil své hračky, ubohé hračky patologicky toužící po jeho přijetí bez ohledu na to, jak moc na ně kašlal, odtažitá a hrůzu nahánějící chůva, šikanující králíci v lese. Jenže matka se k té knize neustále vracela a předčítala z ní dceři před spaním zas a znovu. Barvitě napodobovala hlasy všech postav, naprosto netečná k tomu, že Louise leží strnule na posteli, rukama svírá peřinu a zírá do stropu.

Lekce herectví – hvězdné vystoupení Nancy Joynerové – a možnost dopřát si ten výstup byly skutečným důvodem, proč si máma tu četbu oblíbila. Na konci obě plakaly, i když každá z jiného důvodu.

„A bolí to?“ zeptal se králíček.

„Někdy ano,“ přiznal koník Plyšák. „Jenže když jsi skutečný, bolest ti nevadí.“

Louise chodila na Berkeley s dívkou, která měla přesně tenhle citát vytetovaný na předloktí. A nijak ji nepřekvapilo, když zjistila, že si ho spolužačka vytetovala vlastnoručně: krejčovskou jehlou přichycenou izolepou k propisce.

Kniha Králíček Sameťáček si pletla masochismus s láskou, libovala si v osamělosti – a co měl být zač ten strašný koník Plyšák?

Stejné chyby se Louise ve vztahu k Poppy nedopustí. V tomhle domě žádný Králíček Sameťáček strašit nebude, i kdyby měla bojovat nečestně.

„To ale bude ty nové knížky z knihovny mrzet,“ oznámila jí a Poppyiny oči se okamžitě rozšířily. „Budou smutné, že si nechceš nejdřív přečíst je. Budou kvůli tomu plakat.“

Cítila se hrozně, že malé lže. Předstírat, že neživé věci něco cítí, byla manipulace, nicméně pokaždé, když se k ní uchýlila, cítila se o něco méně provinile. Ostatně máma s nimi manipulovala celé dětství nemožnými sliby i donebevolajícími výmysly (elfové jsou skuteční, ale uvidíš je, jenom když budeš celou cestu autem absolutně potichu; na psy jsem alergická, proto si pejska pořídit nemůžeme), tudíž se zapřisáhla, že ke svému dítěti bude vždy upřímná a bude mu věci vysvětlovat bez příkras. Ovšem jakmile se ukázalo, že Poppy patří k dětem, co se rozmluví velmi brzy, musela svůj přístup poupravit, byť ho nezneužívala zdaleka tolik jako její matka. A o to přece jde.

„Opravdu budou plakat?“ zeptala se Poppy.

Zatraceně, mami.

„Ano,“ odpověděla Louise, „a úplně se jim z toho rozmočí stránky.“

Vtom díkybohu zazvonil telefon a spustil hystericky vyhrocené durové akordy skladby Summit doprovázené zběsilým ptačím švitořením. Vyzváněcí melodie naznačovala, že volá někdo z rodiny. Podívala se na displej v očekávání, že se zobrazí „Naši – pevná“ nebo „Teta Honey“. Místo toho se objevilo „Mark“.

Ruce měla rázem jako led.

Chce po mně peníze, proběhlo jí hlavou. Je v San Franciscu a potřebuje někde přespat. Zavřeli ho a mámě s tátou konečně došla trpělivost.

„Marku…“ Zvedla telefon a cítila, jak jí v krku tepe. „Je všechno v pořádku?“

„Posaď se,“ vyštěkl.

Mimoděk se postavila.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Nevyšiluj,“ poručil.

Začala vyšilovat.

„Cos provedl?“ zeptala se.

„Máma a táta už jsou někde, kde je jim líp,“ pronesl.

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct,“ odpověděl a pečlivě si dovětek promýšlel, „že už netrpí.“

„Vždyť jsem s nimi v úterý mluvila,“ namítla Louise. „V úterý nijak netrpěli. Řekni mi, co se –“

„Snažím se!“ přerušil ji a znělo to tklivě. „Panebože, mrzí mě, že to neumím líp. Ty bys to určitě zvládla na jedničku. Máma s tátou jsou mrtví.“

Všechna světla v Severní Karolíně zhasla. Zhasla i světla v místním zálivu. Potemněly Oakland i Alameda. Tma se rozlila taky po oaklandském mostě a Yerba Buena zčernala jako voda omílající její břehy. Potemněla světla v odbavovací hale trajektu, v Tenderloin i Divadelní čtvrti, tma se připlížila až k Louise, ulici za ulicí, z Misijní čtvrti do parku až k domu, kde bydlela, stoupala přes přízemní byt a drala se chodbou. Celý svět zčernal až na jedinou bodovku, která shora osvětlovala Louise stojící v obýváku s telefonem v ruce.

„Ne,“ vydechla, protože Mark se věčně mýlil. Jednou dokonce investoval do šnečí farmy.

„Nějakej kretén v SUV to do nich napálil na rohu Colemanovy a McCantsovy ulice,“ dodal. „Už jsem volal právníkovi. Prý když to byli matka i otec, vypadá to na pěkně tučný vyrovnání.“

To nedává smysl, běželo hlavou Louise.

„To nedává smysl,“ řekla.

„Táta seděl na sedadle spolujezdce, takže to schytal nejvíc,“ pokračoval Mark. „Máma řídila, což bylo úplně mimo, protože sama víš, jak je šeroslepá. Navíc pršelo. Auto se přetočilo a náraz jí urval ruku v rameni. Strašný. Zemřela v sanitce. Zjistil jsem, jak moc pomáhá, když znáš všechny detaily.“

„Marku…“ zasípala Louise. Potřebovala se nadechnout, ale nešlo to.

„Poslyš,“ zamumlal smířlivě, „já tě chápu. Byl jsem na tom podobně. Je potřeba vnímat je jako energii. Netrpěli. Protože naše těla jsou jen nádoby pro energii a energie nemůže cítit bolest.“

Sevřela sluchátko křečovitěji.

„Tys pil?“

Okamžitě přešel do defenzivy, takže odpověď zněla ano.

„Není to pro mě lehký,“ pokračoval, „ale chtěl jsem ti zavolat a říct ti, že to bude dobrý.“

„Potřebuju někomu zavolat,“ hlesla zoufale. „Musím zavolat tetě Honey.“

„Zavolej, komu chceš,“ prohlásil. „Jenom chci, abys věděla, že všechno bude dobrý.“

„Marku,“ přerušila ho, „nemluvili jsme spolu tři roky, a ty se opiješ a voláš mi, že naši…“ vzpomněla si na Poppy a začala šeptat, „… nejsou v pohodě, ale bude to dobrý, protože jsou energie? To přece není dobrý.“

„Měla by sis taky něco dát,“ usoudil.

„Kdy se to stalo?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho.

„Na detailech nezáleží…“

To spustilo její vnitřní alarm.

„Právě že záleží.“

Snažil se, aby to znělo nenuceně.

„Včera, někdy kolem druhý ráno. Bylo toho na mě moc.“

„Jednačtyřicet hodin?“ vyhrkla, když si to spočítala.

Takže její rodiče jsou mrtví téměř dva dny – a ona o tom neměla nejmenší tušení, protože Mark se jí doteď neobtěžoval zavolat. Zavěsila.

Podívala se na Poppy, která klečela na podlaze u stoličky od klavíru a šeptala něco knížkám z knihovny. Hladila je. Pak zvedla oči k mámě. Zdědila po ní blonďaté vlasy i jemně špičatou bradu, veliké hnědé oči a drobnou konstituci. Louise by se k ní nejradši sesunula a zabořila tvář do její sladké vůně, jenže právě tohle by bylo ono teatrální gesto ve stylu její matky. Ta by ani nepomyslela na to, jak moc by to dcerku vyděsilo a znejistilo.

„Volala babička?“ zeptala se malá, protože ji zbožňovala a už poznávala rodinný vyzváněcí tón.

„Teta Honey,“ zalhala Louise, držící se jen silou vůle. „Babičce teď musím zavolat. Ty se zatím podívej na další díl Tlapkové patroly a potom si uděláme něco dobrého k večeři.“

Poppy poskočila. Nesměla si hrát s iPadem sama, takže nově nabytá výsada odvrátila její pozornost od smutných knížek z knihovny i od zvláštního telefonátu. Louise ji usadila na gauč s tabletem, odešla do ložnice a zavřela za sebou.

Mark se určitě spletl. Byl namol. Jednou investoval tisíce dolarů do farmy na pěstování vánočních stromků v Mexiku, což se později ukázalo jako podvod – a všechno jen proto, že ho údajně vedl „dobrý pocit“. Jenže teď to Louise potřebovala vědět najisto. Neunesla by, kdyby zavolala domů a nikdo to tam nezvedl, takže se rozhodla zavolat tetě Honey.

Prsty ji neposlouchaly. Pořád dokola otevíraly aplikaci na předpověď počasí, ale nakonec je přiměla klepnout na tetino číslo v seznamu kontaktů.

Teta (prateta, přísně vzato) telefon zvedla hned po prvním zazvonění.

„Co je?“ vyštěkla přes hlasivky ucpané hlenem.

„Teto Honey,“ vypravila ze sebe Louise, pak se jí sevřelo hrdlo a nic dalšího ze sebe nedostala.

„Ach, Lulu,“ zaskřehotala teta a ta dvě slůvka vystihla celou bolest světa.

Vše ztichlo. Louisiny nervy se zmohly leda na hlasité pípání v hlavě. Nevěděla, co má říct.

„Nevím, co mám dělat,“ hlesla nakonec utrápeně.

„Zlatíčko,“ ozvala se teta Honey, „zabal si něco pěkného na sebe a přijeď domů.“

Louisina máma trpěla i patologickou neschopností mluvit o smrti. Když strýček Arthur dostal infarkt a projel s traktorovou sekačkou skleníkem, namluvila Louise a Markovi, že jedou s tátou na dovolenou na pláž Myrtle, a odložila je k tetě Honey. Když v páté třídě zemřela starší sestra Sue Esteové na leukemii, nedovolila máma Louise jít na pohřeb, protože je prý na takové věci ještě moc malá. Její přátelství se Sue to navždy poznamenalo. A k tomu všemu jim matka po celé dětství tvrdila, že je alergická na všechna domácí zvířata, dokonce i na rybičky. Teprve v dospělosti se dceři přiznala, že prostě nechtěla mít doma nic, co by mohlo zemřít.

„Zbytečně by to tebe i Marka rozrušilo,“ vysvětlovala.

Když se Louise narodila Poppy, přísahala si, že s ní bude o smrti mluvit na rovinu. Věděla, že nejlepší bude vyložit jí, jak se věci mají. Jedině tak Poppy nejsnáz pochopí, že smrt zkrátka k životu patří. Veškeré její otázky zodpoví naprosto upřímně, a pokud si s něčím neporadí, budou pak odpověď hledat společně.

„Zítra jedu do Charlestonu,“ sdělila Louise ten večer Poppy, když seděla ve čtecím křesle vedle její postele v mdlém světle plastové lampičky ve tvaru kachny. „A chci, abys věděla, proč tam jedu. Babička s dědou měli moc vážnou nehodu.“ A hned si představila, jak se tříští bezpečnostní sklo auta, jak se trhá a kroutí kapota. „A moc zle se poranili. Jejich těla utrpěla tolik zranění, že přestala fungovat. A tak babička s dědou zemřeli.“

Poppy vystřelila z postele, vrhla se na mámu jako dělová koule, vyděšeně ji objala kolem žeber a propukla v táhlé, zoufalé bědování.

„Ne!“ křičela Poppy. „Ne! Ne!“

Louise se jí snažila vysvětlit, že je to v pořádku a že i ona je smutná, že tedy budou smutné spolu, a že je úplně normální být smutný, když někdo zemře. Jenže sotva spustila, začala si dcerka divoce třít tvář o její tělo, jako kdyby se tu zprávu snažila setřást. „Ne! Ne! Ne!“ křičela.

Když Louise nakonec došlo, že Poppy se hned tak neutiší, lehla si k dcerce do postele a držela ji v náručí, dokud se neuplakala do spánku.

Tolik k vysvětlování smrti způsobem, který druhým prospívá.

Chovala v náručí Poppyino horečnaté, bezvládné tělíčko celé hodiny a zoufale si přála, aby někdo projednou – třeba na pouhou minutku – pochoval ji. Jenže mámy nikdo nechová.

Pak si vzpomněla, jak ji máma chovala na klíně v čekárně u doktora Rectora. Páchlo to tam po tamponech s dezinfekcí a propíchnutých prstech, takže se ji matka snažila rozptýlit vymýšlením, s čím dorazily ostatní děti.

„A tamhleten malý kluk?“ ukázala na šestiletého chlapce, který se vrtal v nose. „Tolik se vrtal v nose, že teď už necítí nic jiného než své prsty. Musejí mu udělat transplantaci nosu. A ten klučina, co žvýká pásek máminy kabelky? Nedopatřením mu vyměnili mozek se psem. A ta holčička vedle? Snědla semínka z jablka a teď jí v břiše rostou jabloně.“

„Bude v pořádku?“ zhrozila se Louise.

„To se ví,“ ujistila ji máma. „Ta jablíčka jsou vynikající. Proto taky dnes přišly. Chtějí, aby jí tam doktor Rector vysadil i pomeranče.“

Její máma si pamatovala nejen všechny narozeniny, ale i každé výročí, první den v nové práci všech svých blízkých nebo termíny porodu v rodinách přátel. Pamatovala si celý osobní kalendář každého bratrance, sestřenice či farníka, jako by to byla náplň její práce. Posílala přání, nosila oslavencům koláč a Louise si nevybavovala, že by někdy na její narozeniny nezazvonil telefon, ve kterém by se ihned neozval mámin hlas zpívající Hodně štěstí, zdraví.

S tím vším je ale teď amen. Pohlednice při sebemenší příležitosti, telefonáty na každé narozeniny, vánoční zpravodaj rozesílaný bůhvíkolika stovkám známých – nic z toho už se víckrát nekoná.

Máma byla taky skálopevně přesvědčená o spoustě věcí. Bylo toho tolik, až měla její dcera občas pocit, že ji to dusí. Králíček Sameťáček je Louisina oblíbená knížka, nikdy bys neměla nic vyhazovat, protože se to může ještě hodit, děti by neměly mít přinejmenším do osmnácti dovoleno nosit černou, ženy by si do padesáti neměly stříhat vlasy nakrátko, Louise je přepracovaná a měla by se přestěhovat zpátky do Charlestonu, kdežto Mark je nepochopený génius, který jen čeká, až pro sebe najde ve světě místo.

Všechna tato nezdolná přesvědčení, veškeré její výtvory, přáníčka i telefonáty, její neutuchající potřeba být neustále středem pozornosti i vyčerpávající touha být všemi oblíbená, její náhlé propady nálad z euforických výšin až do hluboké deprese – to vše dělalo její mámu nezaměnitelnou. Nicméně už v útlém dětství to Louisu zároveň naučilo, že máma je svým způsobem nespolehlivá, což se rozhodně nedalo tvrdit o tátovi.

Nikdy v životě neviděla svého otce rozrušeného. Na základce přidala k videu s prezentací jeho práce pro Jižanské regionální vědecké sdružení hudební podkres z alba Nirvana Unplugged. Když to táta zjistil, hodnou chvíli tu skutečnost zpracovával a potom pronesl: „Inu, je to pro mě ponaučení, že nemám být takový fouňa.“

Když potřebovala vysvětlit, jak funguje elektřina, ukázal jí, jak se používá ohmmetr, a pak spolu chodili po domě a strkali svorky do každé zásuvky i ke každé baterii. Ten rok si za peníze z Vánoc koupila v elektroobchodě příručku Základy elektroniky a s tátou se pak v garáži učili letovat, vyrábět detektory vlhkosti a generátory zvuku.

Vyklouzla z postele – opatrně, aby Poppy nevzbudila – a potichu přešla do kuchyně. Musí si ještě něco ověřit.

Stála tam ve tmě a procházela kontakty v telefonu, než došla k záznamu „Naši – pevná“. Na chvíli odvrátila zrak, a když měla dech zase pod kontrolou, ťukla na číslo.

Pořád měli zapnutý záznamník.

„Dovolali jste se Joynerům,“ pronášel tátův nahraný hlas v tomtéž rytmu, který slýchávala celé roky. Věděla přesně, kde nastane pauza, znala každou změnu intonace jeho proslovu. Tiše ho doprovázela pohyby svých rtů. „Právě teď nemůžeme nebo nechceme váš hovor přijmout. Zanechte nám prosím po pípnutí jasnou a podrobnou zprávu a my vám zavoláme, jakmile to půjde.“

Načež přístroj pípnul a v kuchyni rodičů uslyšela Louise přes celý kontinent kliknutí značící nahrávání.

„Mami,“ vyjekla přiškrceně, „tati, ahoj! Zrovna jsem na vás myslela. Chtěla jsem vám zavolat a pozdravit vás. Zjistit, jestli jste doma. Dneska mi volal Mark a… jestli tam jste… Jestli jste doma, tak to prosím zvedněte.“ Čekala dlouhých deset vteřin.

Nikdo to nezvedl.

„Moc mi chybíte. Doufám, že jste v pořádku a…“ Nevěděla, co ještě říct. „A mám vás ráda. Moc vás oba miluju. Tak ahoj.“

Už chtěla zavěsit, ale ještě naposledy přitiskla telefon k ústům.

„Zavolejte, prosím.“

Stiskla ikonku Zavěsit a chvíli stála sama samotinká ve tmě. Pak její tělo náhle prostoupil pocit absolutní jistoty a uvnitř hlavy promluvil jasný hlas – poprvé od doby, kdy jí sdělil, že čeká Poppy:

A teď jsem sirotek.

Kapitola 3

Nechat Poppy s Ianem nebyl podle všeho dobrý nápad. Dcerka jí na letišti visela na krku a odmítala se pustit.

„Nechci, abys odjela,“ naříkala.

„Ani já nechci jet,“ utěšovala ji Louise, „ale musím.“

„Nechci, abys umřela!“ zakvílela.

„Já neumřu,“ ubezpečila ji máma a snažila se uvolnit ručky obepínající její krk, „ještě dlouho neumřu.“

Zkusila ji nenápadně předat Ianovi.

„Odjedeš a už se nikdy nevrátíš!“ Poppy zběsile kvílela a dál visela na Louise: „Umřeš jako babička s dědou!“

Ian dceru vzal, položil jí ruku zezadu na hlavičku a přitiskl si ji na hruď.

„Řeklas jí, že umřeli?“ zeptal se.

„Musela jsem jí něco říct.“

„Proboha, Louiso, vždyť je jí pět.“

„Chtěla jsem…“ začala vysvětlovat.

„Radši běž,“ přerušil ji Ian, „zvládneme to.“

„Ale –“ zkusila to znovu.

„Nikam to nevede,“ protestoval.

„Tak ahoj, zlatíčko,“ pípla a snažila se dát Poppy pusu na temeno.

Malá tiskla hlavu Ianovi na hruď a Louise chtěla ještě něco říct, aby vylepšila bídný dojem, jenže zvládla pouze zvednout tašku, otočit se a odkráčet k velkým dveřím s nápisem Všechny brány. Měla pocit, že jako matka selhala. Nechápala, že to tak zbabrala. Zkoušela si vybavit, jak neoblomnost smrti vysvětlovala máma jí, a pak si vzpomněla: nijak.

Při nástupu do letadla byla strašně zpomalená a zmatená. Pořád měla potřebu se někomu omlouvat.

Omlouvám se, že nemůžu najít palubní letenku, ale zemřeli mi rodiče.

Omlouvám se, že jsem vám stoupla na tašku s laptopem, ale zemřeli mi rodiče.

Omlouvám se, že jsem zabrala vaše sedadlo, ale zemřeli mi rodiče.

Ta myšlenka ovládla její hlavu takovou měrou, až vytlačila všechny ostatní. Před vzlétnutím si vygooglila, „co je třeba udělat, když vám zemřou rodiče“, a zahltily ji články radící „najít poslední vůli a jejího vykonavatele“, „setkat se s právníkem“, „kontaktovat autorizovaného účetního“, „zajistit nemovitost“, „přeposlat poštu“, „zařídit smuteční obřad, uložení do hrobu nebo kremaci“, „obstarat si kopii úmrtního listu“.

Kladla si otázku, jestli by taky neměla plakat. Dosud neplakala. Měla pocit, že by se jí ulevilo.

Vždycky když nevěděla, jak dál, sepsala si seznam. Byla matka samoživitelka s prací na plný úvazek, takže v tom byla zběhlá. Otevřela v telefonu aplikaci Seznamy, založila nový s názvem „Co je potřeba udělat v Charlestonu“ a stiskla ikonku plus, aby přidala první položku. A potom dlouho zírala na prázdný řádek. Chtěla si uspořádat myšlenky, ale ustavičně se někam rozbíhaly. Nakonec celá zoufalá aplikaci zase zavřela. Snažila se usnout, avšak mozkové závity jí běžely na plné obrátky, takže znovu vytáhla telefon, otevřela Seznamy, stiskla plus a zírala na prázdný řádek. Pak aplikaci opět zavřela.

Najednou se v letadle ochladilo. Hlava jí klesla dopředu a zase zpátky, pak otevřela oči a ucítila, jak jí zezadu po krku stéká studený pot. Jeho čůrky ji lechtaly na žebrech. Nevěděla, kolik je hodin. Dívka na vedlejším sedadle spala. Kolem se prohnala letuška. Pilot cosi hlásil. Přistávají v Charlestonu. Je doma.

Vystoupila z letadla do světa, který jí připadal příliš rozzářený, příliš hlasitý, příliš horký, příliš barevný. Loga plná palem a ananasů na stěnách prosluněných oken a obrovské reklamy vykreslující panoráma Charlestonu v záři zapadajícího slunce – to vše se vypalovalo do jejích nerozkoukaných očí.

V půjčovně si vyzvedla malou modrou kiu a zamířila přes nový most směrem k apartmánům SpringHill Suites v Mount Pleasant. Ubytovací systém ji odbavil bez průtahů, a tak se zčistajasna ocitla v decentně vymalovaném pokoji s broskvovými akcenty, přehozem na postel se vzorem ananasu a palmovou tapetou na stěně.

Zkontrolovala telefon. Mark zatím nevolal ani nenapsal, i když mu včera večer nechala dvě zprávy. Technicky vzato mu předchozí hovor típla, ale zasloužila si přece trochu shovívavosti – koneckonců jí zemřeli rodiče. Podívala se na výpis zmeškaných hovorů. Od Marka nic. Byla trochu zklamaná, ale ne překvapená. Dokonce pocítila mírnou úlevu. Klidně by jí stačilo, že se potkají na pohřbu, prohodí spolu pár slov a pak zase půjdou každý svou cestou. Stalo se toho mezi nimi dost na to, aby se teď zničehonic pokoušeli rozvíjet nefunkční vztah.

Nebylo ještě ani poledne. Potřebovala něco dělat. Svrběly ji ruce. Pod oblečením cítila lepkavou kůži. Zatoužila vnést do svého počínání řád. Potřebovala, aby se něco začalo dít. Potřebovala někam jít. S někým si promluvit. Potřebovala být mezi lidmi, kteří její rodiče znali. Potřebovala zajít za tetou Honey.

Nasedla do vypůjčeného auta a vydala se Colemanovou ulicí dolů k mostu Bena Sawyera. Projela kolem otřesné nové výstavby v místech, kde stával krámek s koblihami. Vtom si uvědomila, že míří ke křižovatce, kde její rodiče přišli o život. Jak se přibližovala k rohu Colemanovy a McCantsovy ulice, začala zvolna sundávat nohu z plynu, zpomalila z padesáti na čtyřicet, pak na třicet. Už před sebou měla jen jedny semafory. Měla by odbočit a vzít to spojkou na Palmový ostrov, ale už bylo pozdě. Dorazila na to místo.

Každá maličkost ji bila do očí, jako kdyby si ji přiblížila zoomem: na asfaltu byly stále patrné úlomky červeného plastu ze zadního světla, od bezpečnostního skla v trávě se odráželo slunce, u vjezdu do benzinky ležela promáčknutá poklice značky Volvo. Hrdlo se jí sevřelo a nebyla schopná nabrat do plic vzduch. Okolní zvuky utichly a v uších slyšela pouze táhlé pípání. Slunce bylo protivně ostré, periferní vidění se jí rozmazávalo. Na semaforu naskočila zelená. Řidič za ní zatroubil. Bezmyšlenkovitě přejela z levého pruhu do pravého, ani se nepodívala, jestli něco nejede. Klidně do ní mohl někdo vrazit. Bylo jí to jedno. Chtěla jen co nejrychleji pryč z téhle křižovatky, která se stala jejím rodičům osudnou. Chtěla se zajet podívat na místo, kde bydleli.

Naštěstí do ní nikdo nenaboural. Zahnula do McCantsovy a tep se jí zpomalil, sevření hrudníku povolilo. Dojela na roh jejich bloku, odkud – jako když se zvedne opona – spatřila dům svých rodičů.

Vnímala ho čerstvým pohledem – takový, jaký byl, nezahalený do historie ani do vzpomínek. Jejich malý, jednopatrový domek z červených cihel byl vcelku ucházející, když ho v roce 1951 prarodiče postavili. Jenže jak roky ubíhaly, přibyly k těm sousedním přístavby a zastřešené terasy, bílé omítky přes původní zdivo i lesklý černý nátěr okenic. Všechny příbytky v okolí se utěšeně rozrůstaly a vylepšovaly, zatímco jejich zůstal nejošuntělejší v celém bloku.

Zajela na příjezdovou cestu a vystoupila. Modré autíčko z půjčovny na zašedlém pozemku před domkem nepatřičně zářilo. Keříky kamélií po obou stranách schodů ke vchodovým dveřím vadly. Rámy oken byly špinavé, okenní tabulky zaprášené. Táta už nestihl nasadit zimní okenice, což dělával vždycky v říjnu, a nikdo nevyčistil střechu, na níž spadané borové jehličí vytvářelo nahnědlé mapy. Na přední verandě visel ochablý vánoční prapor s červenou svíčkou a nápisem Noel. I ten byl pořádně zašlý.

V hlavě jí naskočil první prázdný řádek v aplikaci Seznamy a sám se vyplnil: projít dům. Tím začne. Obchůzkou domu. Vyhodnocením situace. Dávalo to smysl, avšak nohy se tím k akci nepřiměly. Dovnitř se jí nechtělo. Asi je toho na ni příliš. Nechtěla vidět dům prázdný.

Nicméně život svobodné matky udělal z Louisy expertku na dělání věcí, jimž by se nejradši vyhnula. Když tu náplast okamžitě nestrhne a nepostará se o to sama, kdo to udělá? Přinutila nohy přejít uschlý trávník, s vrznutím otevřela síťku proti hmyzu a sáhla na kouli vchodových dveří. Neotočila se. Nemá klíče. Bude muset zezadu? Prošla kolem zdi, kde zbytky trávníku přecházely v hlínu, uvolnila nízkou branku zajištěnou řetízkem, opřela se do ní bokem tak, až se zeširoka otevřela, a vklouzla dovnitř.

Uprostřed dvora dál leželo Markovo stavební dřevo z kdysi jásavě žluté borovice. Louise si vzpomněla, jak byla máma nadšená, když tady Lowe ta prkna vyložil – na budoucí terasu, kterou jim syn slíbil postavit, což bylo v roce 2017. Od té doby tu nehnutě ležela a dusila okolní trávu.

Ne že by tu ještě nějaká tráva zbyla. Dvorek byl nejzanedbanější částí domu – jeho nejslabším místem, zapleveleným prostorem s všudypřítomnou hlínou a rozbujelým býlím, které přežilo i bez zalévání. Vzadu nic zásadního nerostlo, krom nebývale vysokého pekanového ořechovce uprostřed, dost možná dávno uschlého, a pokrouceného cypřiše v nejzazším rohu pozemku, kde si v poklidu žil vlastním životem. Od sousedů je dělila stěna z nezdolného bambusu.

Natáhla se po rachotící kulové klice na zadních dveřích garáže – a srdce se jí zastavilo. Předpokládala, že bude zamčeno, jenže klika se otočila a dveře se za doprovodu povědomé fanfáry vrzavých pantů otevřely. Přinutila se vejít.

Garáž rázem zaplnili imaginární bratranci, sousedé i tety, popíjeli pivo jako o každých Vánocích, z velkého kazeťáku zpíval Bing Crosby a dámy kouřily slimky, které pečené vánoční šunce s dokonale růžovou kůžičkou propůjčovaly mentolovou příchuť. A pak si Louisiny oči si přivykly na šero, imaginární postavy zmizely a garáž vypadala dvakrát prázdněji než předtím.

Zdolala tři cihlové schůdky ke dveřím do kuchyně a zarazila se.

Uslyšela tlumený mužský hlas, sebevědomě a zasvěceně promlouvající odněkud z hloubi domu. Nakoukla dovnitř sklem ve dveřích a za průsvitnou bílou záclonou se snažila rozeznat, kdo to uvnitř hovoří.

Za pultem oddělujícím kuchyni od jídelny začínalo na podlaze linoleum s cihlovým vzorem, táhnoucí se až ke vzdálenější stěně, z níž nad jídelním stolem visely máminy drhané výtvory z provázků. Plastový ubrus na stole se pravidelně vyměňoval podle období – momentálně to byly červené vánoční hvězdy na znamení příchodu zimy. Nad stolem visel lustr z obchoďáku, kredenc na porcelán se tísnil v rohu, opěradla židlí byla v zákrytu.

Kdesi v domě se však stále ozýval mužský hlas.

Zahlédla skromný výřez vstupní haly se zeleným kobercem, ale ani v ní nikdo nebyl. Vtom jakási žena položila tomu muži otázku. Že by tu byl Mark s realitní makléřkou? To už to sem přišel řešit? Venku si sice žádného dalšího auta nevšimla, ale mohl parkovat někde za rohem. Záludnost mu nebyla cizí.

Opatrně otevřela západku, dveře zapraskaly a otevřely se. Mužský hlas zesílil. Louise vešla dovnitř a opatrně za sebou zavřela, tichounce se sunula vpřed a napínala uši, aby zjistila, co se tu dojednává. Bezděčně si všímala drobností – na druhém konci kuchyňského pultu ležela kabelka její mámy, záznamník červeně blikal na znamení jedné nové zprávy, cítila i zapálenou vonnou svíčku –, pak došla až do jídelny a zastavila se.

Mužský hlas zněl rozmáchle a zároveň tlumeně. Louise se dovtípila, že vychází z televize v obýváku. V zátylku jí naskočila husí kůže. Nakoukla do vstupní haly. Nalevo byla tma – tady chodba pokračovala dál do domu. Napravo byl obývák, kde se zrovna někdo dívá na televizi. Zatajila dech a popošla za roh.

Zíraly tam na ni stovky máminých panenek. Klauni hřadovali na opěrce gauče i s Harlekýnem balancujícím na ruce, kdežto v poličce nad nimi se tísnily loutky ve stylu německých panenek Dolly. Několik dalších zíralo prosklenými dvířky vitríny v protější stěně. Na ní bylo vystavené dioráma s trojicí vycpaných veverek. V televizi právě běžel teleshopping, který sledovaly dvě obrovské francouzské panny Bébé. Seděly způsobně bok po boku v hnědé čalouněné lenošce jejího táty.

Mark a Louise.

Tak je máma pojmenovala, sotva ty dvě ošklivé, předražené a skoro metrové panny s neúprosně arogantním výrazem a nepoddajnými krátkými vlasy přinesla domů.

I když mi oba odejdete, budu mít svoje dvě děťátka navždy u sebe, vysvětlovala.

Ta dívčí seděla strnule ve své vrstvené letní kazajce, ruce složené podél těla, nohy vytrčené, a s našpulenou jahodovou pusou a kamenným pohledem zírala na pořad v televizi. Ta klučičí měla na sobě tmavomodrý kabátek s límečkem ve stylu Petra Pana a kraťásky. Její pážecí sestřih působil dojmem, jako kdyby se někdo ty blonďaté vlásky snažil okudlat tupými nůžkami. Mezi oběma pannami, které Louisu odjakživa děsily, bylo zastrčené dálkové ovládání.

Zalétla pohledem k chodbě, ale žádnou jinou známku života v domě nepostřehla: dveře do koupelny byly otevřené, dveře do ložnice zavřené, nikde se nesvítilo. Přiměla se tedy vydolovat ze škvíry mezi oběma pannami ovladač – a pokud možno se nedotknout jejich oblečků – a televizi vypnula. Okamžitě ji obklopilo ticho. Ocitla se sama uprostřed domu plného panenek.

Když tu tenkrát vyrůstala, už tuhle máminu sbírku ani nevnímala. Když k nim přišel někdo na návštěvu a poznamenal něco jako: „Tvoje máma má fakt hodně panenek,“ opáčila: „A počkej, až uvidíš loutky.“ Poté následovala prohlídka máminy šicí dílny, ačkoli hosté na ně většinou jen povšechně koukli a zase je pustili z hlavy. Přesto si párkrát jejich přítomnost sama nepříjemně uvědomovala, například když přijela poprvé domů z vysoké na Díkůvzdání nebo zrovna teď. V takových chvílích jí domov připadal přeplněný panenkami: zástupy nemrkajících, zírajících očí z něj vysávaly veškerý kyslík a sledovaly každičké její hnutí.

Snažila se dívat kamkoli jinam a hned si všimla tátovy hliníkové berle na koberci před televizí. Byla to jediná věc v místnosti, která nebyla na svém místě. Měl ji mít přece u sebe v autě.

Když otec skončil na charlestonské fakultě ekonomie a odebral se do důchodu, ustavičně hledal záminky, proč se na kampus vracet. A když před rokem procházel nádvořím na schůzi poradního výboru, křikl na něj jeden ze studentů: „Profesore Joynere!“ a hodil mu frisbee. Táta vyskočil, aby ho chytil – podle všech přihlížejících předvedl přímo spektakulární výskok. Problém však nastal při dopadu. Už tehdy se doktoři domnívali, že největší škodu napáchal golfový vozík bezpečnostní služby, který mu při příjezdu záchranářů tu končetinu přejel. Výsledek: tříštivá zlomenina a vyvrtnutý kotník zastavily přívod krve do nohy. Tři destičky, čtrnáct čepů, jedna infekce kosti. Ven z nemocnice se dostal až po dalších třech operacích. Následovalo osm týdnů rekonvalescence bez sebemenšího zatížení, pak čtyři týdny o berlích, pevná ortéza a berle na dalších osm týdnů. Z nošení ortézy ho rozbolel pravý bok, což si vyžádalo další fyzioterapii, další vyšetření magnetickou rezonancí a další hrozbu operace.

Dohromady ho úraz vyřadil ze hry na deset měsíců, během kterých máma přerušila práci v loutkovém divadle, aby se o něj mohla starat – třídit mu prášky na bolest, vozit ho na rehabilitaci, cvičit s ním a trávit s ním hodiny a hodiny, aby se nenudil. Co Louise paměť sahala, neulehl táta nikdy ani s těžší chřipkou, takže tohle pro něj bylo cosi na způsob seismického otřesu. Když tenkrát přiletěla domů, vypadal, jako by za měsíc zestárl o dvacet let. Z neposedného důchodce se skoro přes noc stal invalidou.

Nejspíš se díval na televizi, než té noci nasedli do auta. A zapomněli ji vypnout, což se tedy jejímu otci vůbec nepodobalo, jelikož právě on vždycky obcházel dům a kontroloval, jestli je všude řádně zhasnuto. Ta berle mu nejspíš upadla, což taky nebylo zrovna moc pravděpodobné, protože bez ní by daleko nedošel.

Když si Louise dřepla, aby ji zvedla, křuplo jí v kolenou. Vtom si všimla toho kladiva. Leželo na opačné straně tátova křesla. Svezla se na všechny čtyři, aby ho sebrala, a povšimla si, že se z konferenčního stolku uštípl kousek hrany. Podlouhlá rýha odhalovala surové dřevo. Zřejmě ji mělo na svědomí to kladivo.

Berle, kladivo, zapnutá televize, panenky v tátově lenošce… celé to bylo nějaké divné. Otočila se k nim. Ať se tady seběhlo cokoli, ony to viděly, ale nic bližšího jí k tomu neřeknou.

Opřela tátovu berli o křeslo a kladivo odložila na kuchyňský pult. Pak se vydala chodbou k ložnicím. Kráčela po zátěžovém koberci ze zeleného nylonu, seřezaném do tvaru leknínových listů. Prošla kolem zavřených dveří do Markova pokoje a zastavila přede dveřmi do máminy pracovny. Nacházela se mezi pokoji obou dětí a byl to spíš takový rozlehlejší kumbál pro šití. Její obyvatelka na dveře přiklepla hřebíčkem štítek zdobený duhou a pečlivě vykrouženým nápisem Nancyina dílna. Večer co večer, když se Mark s Louisou dohadovali, kdo je na řadě s úklidem stolu a naskládáním nádobí do myčky, se sem máma schovala. Později jim sice vyšla povědět pohádku před spaním a popřát jim dobrou noc, ale celé roky Louise při usínání poslouchala rachtání jejího šicího stroje na opačné straně zdi a cítila zápach spáleného plastu z tavné pistole.

Zaváhala. I ruka se jí nad klikou zarazila. V duchu se ohradila, že na tohle ještě není připravená, otočila se a pokračovala chodbou dál. Náhle však cosi zaujalo její pozornost. Zastavila se. Něco tu bylo jinak.

Pečlivě si prohlédla stěny. Očima zasvěcence zkoumala nesčetné rodinné fotografie ve velkých rámečcích, malých rámečcích, kulatých rámečcích, hranatých rámečcích, taky výběr z máminých rukodělných výrobků (přesněji řečeno téměř všechny), zarámované diplomy, zarámované programy divadelních her, ve kterých Mark účinkoval na střední, zarámované školní fotografie, zarámované fotky z maturity a promoce, zarámované fotky z dovolené – prostě Joynerovu národní galerii, jejíž kurátorkou byla máma.

Přesto tu bylo něco jinak. Ticho v domě napínalo její nervy k prasknutí. A pak si uvědomila, že nevidí provázek.

Za roh fotky, na níž táta přebírá ocenění od Národního ekonomického fóra, vždycky zasouvali bílé lanko, s jehož pomocí se stahovaly schody na půdu. Jinak by jim totiž na chodbě naráželo do hlavy. A to teď bylo pryč. Louise se zadívala nahoru a vzápětí sebou trhla. U potemnělého stropu se s tím zjevně někdo příliš nepáral: výklopné dveře na půdu byly bez ladu a skladu přehrazené prkny. Někdo k nim přibil snad každé letité prkno, co v domě našel. Tahací lanko bylo ustřižené hned v zárodku.

Louise to připomnělo jeden film o zombiích, na který ji Ian donutil koukat. Lidi si v něm podobným způsobem zabarikádovali okna, aby se zombie nedostaly dovnitř. Že by se lanko přetrhlo a táta se to tímhle příšerným způsobem pokoušel spravit? Nebo na jejich půdu pronikli mývalové a tohle opatření jim mělo zabránit, aby tu škodili? Anebo snad péče o tátu připravila mámu o veškerý volný čas? Okenice byly špinavé, na půdě řádili mývalové a máma to prostě líp nesvedla? Louise se cítila provinile, že si nevšimla, jak jsou na tom špatně.

Stát pod zatlučeným vchodem na půdu ji znervózňovalo, a tak se vydala na konec chodby k zavřeným dveřím do ložnice rodičů. Zastavila se, protože ji upoutal velký větrací otvor na konci chodby. Jeho krycí mřížka vypadla a odhalila velký pravoúhlý otvor ve stěně. Zvedla ho a nasadila zpátky. Že by se mývalové z půdy dostali až do domovního potrubí? Nebo se tu usadily veverky?

Opanovalo ji neblahé tušení. Zatlučené dveře na půdu, vypadlá větrací mřížka, odhozené kladivo, povalená berle, hrající televize. Mámina kabelka na kuchyňském pultu. Těsně předtím, než rodiče z domu odjeli nadobro, se tu něco muselo stát. Něco zlého.

Zavřené dveře jejich ložnice a jejího dětského pokoje byly proti sobě. Rozhodla se, že dokončí obhlídku domu a vypadne odsud. Sáhla po klice ode dveří rodičovské ložnice a znovu se zarazila. Otevře je – a najde liduprázdnou místnost, což bude hrozně moc definitivní. Otočila se a namísto toho se opřela do dveří svého pokoje.

Táta si v něm už před mnoha lety zřídil počítačovou pracovnu. Na jejím pradávném psacím stole stál stařičký počítač Dell zarovnaný hromadou jeho faktur a dalších písemností. Louise je začala mimoděk třídit. Už si ani nevybavovala, kolikrát předtím tátův stůl uklízela. Skoro pokaždé, když přijela domů. Nedokázala usnout, dokud nebyl jakžtakž uklizený, ale při každém dalším návratu na něm jako obvykle vládl tátův záhadný „stohovací“ systém pro ukládání dokumentů.

Strnula uprostřed pohybu, když jí došlo, že tentokrát už se stůl do chaotického stavu nevrátí. Tentokrát papíry zůstanou na místě, kam je teď položí. Táta už je nikdy nepřijde rozházet. A taky už nikdy nedostane od mámy nečekanou a absolutně nesrozumitelnou esemesku plnou emotikonů a interpunkčních znamének. Už se od nich nedočká ani spontánních balíčků s dárky pro Poppy.

Odložila faktury zpátky na stůl a zadívala se na poličky nad postelí: na ročenky ze střední, na stuhu s logem školy, na skautskou trofej ze závodu dřevěných autíček a olysalé plyšáky. Z poličky na ni hleděli králík Ruďas, bizon Bohouš, prasátko Dumbo a ježek Bodlinka. Ze spaní s nimi vyrostla už v pěti – tehdy je přesunula na poličku, kde dál figurovali jako neochvějně mlčenlivá součást jejího života. Tvářili se tak trpělivě a chápavě.

Vylezla na postel, sundala bizona Bohouše, lehla si na postel a přitiskla si ho k hrudi. Schoulila se kolem jeho hebké, neprotestující přítomnosti. Zabořila tvář do jeho bílé srsti. Voněl po aviváži, až jí z toho píchlo u srdce. Takže máma je pořád udržovala čisté.

Jako školačka ty plyšáky zbožňovala – cvičila si na nich uvazování dlahy, když usilovala o skautský odznak první pomoci. Taky trvala na tom, aby máma dala každému pusu na dobrou noc, přestože už dávno bydleli na poličce. Nepůsobili chladně a mlčenlivě jako máminy divné panenky. Připadali jí jako staří přátelé, kteří na ni doma čekají.

A když jí bylo úzko, táta říkával: Víš ty co, Louiso? Statisticky, i když může docházet k velkým rozdílům, ale obecně a čistě z vědeckého hlediska dopadne všechno nepravděpodobně mockrát dobře.

Jenže tentokrát ne, pomyslela si. Tentokrát už nic nebude dobré.

Pevně Bohouše objala a cítila, že se v ní hluboko uvnitř něco zlomilo. Oči se jí zalily slzami. Vycítila, že se konečně rozpláče, a nechala se tím rozpoložením unášet.

Vtom se v obýváku zapnula televize.

Kapitola 4

„… zaplatíte v pěti flexi splátkách,“ oznamoval muž nadšeně, „nebo jednorázově 136,95 dolarů a získáte tuto nádhernou, ručně vyráběnou panenku Scarlett O’Harové ze sběratelské edice ve společenských šatech ze zeleného sametu a k tomu obruč a krásnou výstavní krabici zcela zdarma.“

Ztuhla.

„To je skvělá nabídka, Michaele,“ navázala radostně žena. „Panenky jdou rychle na odbyt, takže pokud chcete získat tuto neuvěřitelnou nabídku za jedinečnou cenu, volejte okamžitě.“

Louise se přiměla postavit a dojít ke dveřím. Postřehla, že v náručí pořád svírá bizona Bohouše, a tak ho položila zpátky na postel a opatrně nakoukla do chodby. Nikde nikdo.

Televize má zapnutý časovač. A v naprogramování je nějaká chyba. Prostě tam dojdi a vypni ji.

Zvedla hlavu ve snaze předstírat, jak moc je naštvaná, aby se nebála, a hnala se do obýváku. S každým jejím krokem hrál přístroj hlasitěji a hlasitěji. Vešla do místnosti a spatřila, jak kamenným pohledům Marka a Louisy usazených v tátově lenošce asistuje teleshoppingový kanál. Popadla ovladač a pořad vypnula.

Místnost plná panenek zatajila dech. Hodila ovladač zpátky a chvíli zůstala stát, aby se přesvědčila, že se televize znovu sama od sebe nezapne. Obě naduté panny ji znuděně pozorovaly, nicméně ještě zvládla posoudit, že tuhle schopnost jim pouze podsouvá. Nedovedou přece měnit obličeje.

Měla by co nevidět vyrazit k tetě Honey. Otočila se a zamířila zpátky ke svému pokoji. Ráda by vzala Bohouše své Poppy. Mohla by jí ho ukázat, až si budou volat a –

„… všimněte si tváře, která vyzařuje chladivý pocit porcelánu, ačkoli ve skutečnosti je vyrobena z vysoce kvalitního vinylu…“

Zůstala stát jako opařená v půli cesty. Nevědomky se nahrbila. Cítila, jak se v ní rodí zlost, a nebránila se jí, neboť jen tak se dal potlačit plíživý strach, který se v ní pozvolna vršil. Otočila se na patě a vkráčela zpět do obýváku. Panenky Mark a Louise se nehnuly, jen dál upřeně zíraly na televizi. A tak ji naštvaně vypnula ovladačem, potom si za přijímač klekla a vyškubla kabel ze zásuvky.

V nenadálém tichu působilo shromáždění panenek neklidně. Ty, co se opíraly o sklo dvířek ve vitríně, budily zdání, jako by se v tom okamžiku přestaly hýbat. Jedna z německých panenek Dolly jako by se zastavila zrovna ve chvíli, kdy si usmyslela zvednout ruku. Klaun usazený na opěrce gauče vypadal, že už svůj škleb před světem dlouho neutají. Svorně a trpělivě vyčkávaly, v obličeji potutelný výraz. Byly v přesile.

Musela něco udělat, aby si (aby jim) dokázala, že se nebojí, takže popadla Marka s Louisou za ruku, odtáhla je do kuchyně a odtud ven dveřmi do garáže. Byli těžší, než čekala. Našla volné místo na jedné z velkých překližkových polic, které lemovaly obě garážové stěny, a posadila je tam.

Drobné uspokojení z vítězství vzalo zasvé, jakmile se vlasy panenky Louisy rozechvěly. Vlasy panenky Marka dokonce začaly vibrovat. Ne, celé jeho tělo se roztřáslo, až se překulil na bok, a ve vzduchu to dál pronikavě a hlasitě tepalo, až se pod těmi nárazy otřásala celá garáž. Louise se podívala směrem, odkud ten hluk přicházel. Průzorem ve dveřích garáže spatřila přední mřížku obrovského červeného náklaďáku, který se řítil přímo na ni. Zastavil jen pár centimetrů za vypůjčenou kiou. Tam zůstal stát, ale jeho motor dál burácel.

Proběhla domem k předním dveřím, otevřela je a stanula na prahu. Na příjezdové cestě uviděla tahač s obrovským červeným kontejnerem s nápisem Agutter Clutter – vyklízecí služba. Za ním zastavila omlácená malá honda, zaparkovala na kraji trávníku a vyhrnulo se z ní několik mužů v jednorázových úklidových kombinézách bílé barvy.

Motor náklaďáku naposledy kovově zařinčel a v nastalém tichu zaslechla zakrákorat vránu. Z kabiny vyskočil urostlý chlapík v pracovním oblečení a zamířil k ní. V ruce držel hliníkovou psací podložku.

„Agutter Clutter,“ oznámil. „Vy jste majitelka?“

„Já jsem…“ Louise nevěděla, co mu odpovědět. Majiteli domu byli její rodiče. A ti jsou po smrti. „Ano.“

„Roland Agutter,“ představil se a napřáhl k ní pravici.

Vložila svou ruku do jeho a stiskla.

„Promiňte,“ zeptala se hned poté, co sevření povolilo, „kvůli čemu že jste tady?“

„Kvůli vyklizení domu,“ odpověděl Roland Agutter. „Jak vidím, bude to klasický případ notorického syslení, ale nepropadejte panice. Už jsme viděli horší, věřte mi. Začneme prostě na jednom konci domu a budeme postupovat kupředu jako obří koště. Vymeteme všechno před dům, přímo do útrob náklaďáku. Večer, až nás uvidíte odjíždět, nebudete věřit, že jste tady předtím měla takovou skládku.“

„Jenže to je dům mých rodičů,“ upřesnila Louise.

Roland pohotově přehodil výhybku.

„Tak už jim byl asi moc malý,“ poznamenal. „Zažil jsem to milionkrát. Nejspíš si to budete chtít napřed projít, abyste měli jistotu, že všechny cennosti doputují do nového bydliště.“

„Zemřeli,“ řekla Louise.

Poprvé se s tím svěřila cizí osobě. A přece to slovo válela na jazyku jako šutr.

„Bůh si k sobě povolává nejdřív ty nejlepší,“ usoudil Roland Agutter. „Na mé hochy se můžete spolehnout – budou postupovat delikátně. Když narazíme na něco, co by pro vás mohlo mít osobní hodnotu, dáme to do plastového sáčku a položíme na verandu. Divila byste se, kolik jsme už našli dětských zoubků. Ne vždycky je zákazníci chtějí, ale vždycky je radši odložíme, protože technicky vzato jsou to tělesné ostatky.“

Louise se na jeho hochy podívala. Vypadali roztomile: tři drobní Latinoameričani s dokonalým sestřihem postávali na příjezdové cestě kolem hondy s kombinézami rozepnutými a svlečenými do pasu. Prázdné rukávy za nimi povlávaly. Zdálo se, že jeden z nich právě kolegům vypráví náramně poutavou historku.

„Kdo vás najal?“ zeptala se.

Roland rozevřel hliníkové desky.

„Joyner,“ přečetl nahlas, „pan Mark Joyner.“

„Já jsem jeho sestra,“ dodala na vysvětlenou.

„Ano, říkal, že se na vás máme obrátit ohledně platby.“

„To musí být nějaké nedorozumění,“ ozvala se Louise.

„A jéje,“ zareagoval Roland, „to nevypadá dobře.“

„Protože my si nepřejeme, aby veškerý majetek našich rodičů někdo vymetl předními dveřmi přímo do náklaďáku a dětské zoubky odložil na verandě. Rodiče jsou mrtví sotva tři dny, takže jestli vás můj bratr pověřil, abyste přijeli a všechno vyklidili, musí to být nějaké nedorozumění.“

Přesně v tom okamžiku dorazil k domu Markův mohutný pick-up.

Louise s Rolandem sledovali, jak řidič s něčím zápasí na sedadle spolujezdce, pak vyšel, práskl za sebou dveřmi a vydal se přes zašlý trávník jejich směrem. Vidět svého sourozence Louisu vždycky šokovalo, protože jeho vzezření nikdy neodpovídalo její představě šestnáctiletého Marka.

Bratrovi, který stál před ní, se začínaly dělat kouty a od minule mu trochu narostlo břicho. Na sobě měl tričko King Missile, co nosil na střední, ale nemohlo to být stejné tričko, i když umouněné na to bylo dost. Přes ně si přehodil flanelovou košili, kterou asi nosil už tenkrát. Nejpodstatnější rozdíl od toho Marka, jenž se uchoval v jejích vzpomínkách, zapříčinila nynější příšerná tetování. Zešikmená kotva na levém předloktí, inspirovaná stejnou ozdobou strýčka z tátovy strany. Symbol nekonečna zakončený psacím perem na pravém předloktí, poněvadž o sobě tvrdil, že je spisovatel, i když to nemohl ničím doložit. Nápis Foxy zdobnou kurzívou na vnitřní straně levého zápěstí připomínal Amandu Foxovou, jeho lásku ze střední a bývalou snoubenku. Nechal si ho vytetovat, když se po rozchodu dali znovu dohromady.

Na krku měl vyobrazené třešně z výherního automatu a na vnější straně levého lýtka japonský znak pro (údajně) Budeš dobrý ve všem, do čeho se pustíš. Pod tričkem King Missile měl přes pupek vytetovaný čárový kód červených marlborek z doby, kdy nechal kouření, a v dolní části páteře fénixe z období, kdy získal práci v luxusní restauraci Charleston Grill. Na pravém kotníku se skvěl nápis Amanda – coby další důkaz toho, že to s Amandou Foxovou dali zase dohromady – a na hrudi symboly jin a jang tvořené dvěma delfíny, se kterými kdysi plaval v Key West.

Bylo to možná úzkoprsé, ale cítila se trapně za to, jak její bratr vypadá.

„Hodin jako na kostele a dům plnej krámů,“ pronesl Mark k Rolandovi a pak věnoval letmý pohled sestře. „Ahoj Louiso. Tak jsi dorazila.“

Žádné objetí ani potřesení rukou, natož zmínka o mámě a tátovi.

„Ty krámy jsou veškeré jmění, co kdy naši vlastnili,“ řekla Louise. „Nejdřív musíme dům projít, než to všechno vyhodíš.“

„Tady chlapi jsou placení od hodiny,“ podotkl Mark. „Moc rád bych si dopodrobna prostudoval tátovo daňový přiznání z osmdesátýho čtvrtýho a dojímal se nad rodinnými historkami, ale někteří z nás musejí pracovat, víš? Jestli chceš, můžeme si pak sednout a probrat starý bolístky.“

Rolandovi muži v bílých kombinézách se otočili jejich směrem. Louise se nelíbilo, že ostatním hrají divadlo, ale v tomhle byl Mark po mámě. Dramata zbožňoval.

„Máminy panenky by mohly mít v očích sběratele nemalou hodnotu,“ upozornila ho Louise, „a univerzita asi požádá o tátovy výzkumy. Nemůžeme nechat úklidovou četu, aby to všechno vyhodila do popelnice.“

„Já jsem plně pojištěný profesionální likvidátor,“ hájil se Roland.

„Vím, že jsi rozrušený a že je toho moc –“

„Ty cvičíš jógu?“ podivila se.