Mark Twain

Dobrodružství Huckleberryho Finna

Přeložila Jana Mertinová

ADVENTURES OF HUCKLEBERRY FINN

Translation © Jana Mertinová 2007, 2025

ISBN 978-80-207-2312-3

Mark Twain

Dobrodružství Huckleberryho Finna

(kamaráda Toma Sawyera)

Místo děje: Údolí řeky Mississippi

Doba: Před čtyřiceti až padesáti lety

VÝSTRAHA

Kdo by se pokoušel hledat motiv tohoto vyprávění, bude trestně stíhán. Kdo by se v něm pokoušel hledat naučení, bude vyhoštěn. Kdo by v něm hledal zápletku, bude zastřelen.

Na rozkaz autora

G. G., velitel dělostřelců, v. r.

VYSVĚTLENÍ

V této knize se vyskytuje řada dialektů, a sice nářečí missourských černochů, nejvýraznější podoba zálesáckého jihozápadního nářečí, krajový dialekt z oblasti Pike-County a jeho čtyři upravené varianty. Jejich rozlišení nebylo provedeno namátkově ani ledabyle, nýbrž s puntičkářskou precizností a vychází z dobré znalosti těchto několika jazykových útvarů, o něž se opírá.

To zde uvádím, neboť bez takového vysvětlení by se řada čtenářů mohla domnívat, že všechny postavy se snaží mluvit stejně, ale nedaří se jim to.

Autor

KAPITOLA 1

Nemůžete vědět, co jsem zač, pokud jste nečetli knížku, která se jmenuje Dobrodružství Toma Sawyera; ale na tom vlastně nesejde. Tu knížku napsal pan Mark Twain, a co tam píše, je pravda, teda z valný části. To dá rozum, sem tam si něco přibarvil, ale věčinu těch věcí vypráví podle pravdy. Na tom nic není. Neznám člověka, kterej by čas od času v něčem nezalhal, leda snad tetu Polly nebo vdovu nebo možná Mary. Teta Polly – myslím Tomova teta Polly –, Mary a vdova Douglasová jsou všecky vylíčený v tý první knížce, z valný části pravdivý, kde je jen pár přibarvených věcí, jak jsem řek.

No a ta knížka končí takhle: Tom a já jsme našli peníze, co si skovali v jeskyni lupiči, a byli z nás boháči. Každej jsme dostali šest tisíc dolarů, všecko ve zlatě. Byla to strašná fůra peněz, když se vyrovnaly do komínků. No a soudce Thatcher je vzal a uložil na úroky, takže celej rok vynášely dolar denně pro každýho, což je mnohem víc peněz, než aby člověk věděl, co s nima. Vdova Douglasová si mě vzala za vlastního a nechala se slyšet, že mě musí chcivilizovat, ale žít v tom domě natrvalo bylo hotový peklo, ponivač vdova byla osoba nechutně přísná a spořádaná a potrpěla si na slušný chování, a když už se to fakt nedalo vydržet, vzal jsem roha. Natáh jsem na sebe starý hadry, zalez do svýho sudu od sirupu a byl zase šťastnej a volnej jako pták. Jenže Tom Sawyer mě vyslídil a řek, že chce založit loupežnickou bandu, a když se vrátím zpátky k vdově a budu sekat dobrotu, že mě veme do party. A tak jsem se vrátil.

Vdova nade mnou plakala a řikala, že jsem ubohá zbloudilá ovečka, a pak mi spílala a dávala mi i mnohem horší jména, ale nemyslela to ve zlým. Zase mě navlíkla do těch novejch šatů, a já nemoh dělat nic jinýho než se potit a potit; připadal jsem si v nich jako uškrcenej. No a pak to všechno začlo nanovo. Vdova zazvonila, že je večeře, a museli jste přijít včas. Ale když jste si sedli ke stolu, nesměli jste se na to rovnou vrhnout, museli jste počkat, až vdova se sklopenou hlavou nad jídlem něco zamumlá, i když se proti němu nedalo říct ani půl slova, leda snad že každá věc byla vařená zvlášť. Do kotlíku se dá naházet, co kde splašíte, všechno se tam smíchá, pustí to šťávu a je to pak mnohem lepčí.

Po večeři vdova vytáhla bibli a četla mi o Mojžíšovi a o těch rákosinách, co v nich uvíznul košík s nemluvnětem, a já byl celej žhavej, abych se dověděl, jak to s ním dopadne; postupně ale vyšlo najevo, že Mojžíš je už dávno po smrti, a tak mě přestal zajímat, ponivač nebožtíci mi můžou bejt ukradený.

Za chviličku jsem si chtěl zapálit fajfku, tak jsem se zeptal vdovy, jesli smím, a ona mi to zatrhla. Řekla, že kouření je hnusnej zlozvyk a neřest a že se to musím odnaučit. Některý lidi jsou prostě takový. Nejvíc nadávaj na to, o čem nemaj ani páru. Vdova měla pořád starost o Mojžíše, a přitom to nebyl žádnej její příbuznej, a navíc už dávno natáh bačkory, takže je jasný, že nikomu nemůže bejt nic platnej, kdežto do mě si vždycky dokázala rejpnout, i když na tom, co jsem zrovna dělal, bylo třeba i něco dobrýho. A přitom taky šňupala tabák; ale to jí samodřejmě nevadilo, když to dělala sama.

Její sestra, slečna Watsonová, dost vyzáblá stará panna s tlustejma brejlema, co se k ní právě přistěhovala, se do mě pustila se slabikářem. Učila mě a mořila aspoň hodinu, a vdova jí pak řekla, ať to nepřehání. Stejně bych to o moc dýl nevydržel. Další hodinu jsem se ale příšerně nudil a byl jsem jako na jehlách. Slečna Watsonová mě pořád napomínala: „Nedávej ty nohy na stůl, Huckleberry.“ Nebo: „Nehrb se, Huckleberry, narovnej se.“ A za chvilku zase: „Nezívej a neprotahuj se, Huckleberry. Neumíš se slušně chovat?“ Pak mi vyprávěla o pekle, a já povidám: „Kéž bych tam teďka byl.“ Slečna Watsonová se hrozně zlobila, ale já to tak nemyslel. Chtěl jsem jen někam vypadnout, aby byla nějaká změna, a bylo mi fuk kam. Ona řekla, že to, co jsem řek, je rouhání; ona by prej takovou věc za nic na světě neřekla; ona chce žít tak, aby přišla do nebe. Podle mě by to teda nebyla žádná výhra, jít tam, kam půjde ona, a tak jsem se rozhod, že se o to ani nebudu pokoušet. Ale rači jsem byl zticha, ponivač bych z toho měl jenom popotahování a stejně bych si nepomoh.

Ale slečna Watsonová, když spustila, nebyla k zastavení. Líčila, jaký to bude v nebi, a řikala, že člověk tam nemusí dělat nic jinýho než od rána do večera brnkat na harfu a zpívat až dohaleluja. To by mě moc nebavilo, ale nahlas jsem to neřek. Zeptal jsem se, jesli si myslí, že do toho nebe přijde i Tom Sawyer, a slečna Watsonová řekla, že ten nemá moc velkou naději. Potěšilo mě to, ponivač jsem chtěl zůstat pohromadě s Tomem.

Slečna Watsonová mě pořád sekýrovala, až jsem z toho byl celej utahanej a připadal jsem si opuštěnej. Konečně zavolali domů černochy, pomodlili se a šlo se na kutě. Já si vzal s sebou nahoru ohořelou svíčku a postavil jsem ji v pokoji na stůl. Pak jsem si sed na židli u okna a snažil se myslet na něco veselýho, ale nebylo to nic platný. Připadal jsem si tak hrozně opuštěnej, že jsem si přál bejt mrtvej. Hvězdy svítily a listí v lese šelestilo jako o funusu, z dálky bylo slyšet lelka a sejčka, co houká půjď, že někdo umřel, a psa, který naříkal, že někdo má teprve umřít. I vítr mi chtěl něco pošeptat, ale já tomu nerozuměl, a tak mi z toho začal běhat mráz po zádech. Pak se z lesa ozval zvláštní zvuk, jako když se duch chce někomu svěřit s tím, co má na srci, ale nikdo mu nerozumí, a on nemá v hrobě klid a každou noc obchází světem a smutně kvílí. Všecko na mě padlo a byl jsem tak vyděšenej, že jsem toužil bejt zase mezi lidma.

Za chvilku koukám, že po rameni mi leze pabouk, tak jsem ho smet, a rovnou do plamene svíčky, a než jsem se vzpamatoval, byl úplně seškvařenej. Nikdo mi nemusel řikat, že je to moc špatný znamení a přinese mi to smůlu, takže jsem se rozklepal strachy, divže ze mě nespadly gatě. Vstal jsem, třikrát se otočil a pokaždý jsem se pokřižoval a pak jsem si omotal pramínek vlasů nití, abych zahnal čarodějnice. Ale nevěřil jsem, že to bude něco platný. Tohle má člověk udělat, když ztratí podkovu, co předtím někde našel a chtěl si ji přitlouct nade dveře, ale ještě jsem neslyšel, že by to pomáhalo zahnat smůlu, když někdo zabije pabouka.

Celej rozklepanej jsem si zase sed a vytáh fajfku, že si zapálím, ponivač v domě bylo ticho jako v hrobě a vdova se nic nedoví. Čas běžel a pak jsem z dálky zaslech hodiny ve městě, jak odbíjejí bim, bim, bim – dvanáct úderů a všude zas ticho, ještě věčí než předtím. Za chvilku slyším, jak dole ve tmě mezi stromy křupla větvička – něco se tam šustlo. Seděl jsem a tiše poslouchal. Pak se dole ozvalo tenké mňau mňau, skoro to ani nebylo slyšet. To je dobrý! Taky jsem co nejtenčím hláskem zamňoukal, sfouknul jsem svíčku a vylez z okna na střechu kůlny. Pak jsem sjel dolů, vklouznul mezi stromy a věděl jsem, že tam na mě čeká Tom Sawyer.

KAPITOLA 2

Šli jsme po špičkách po pěšině mezi stromy k zadnímu konci vdoviny zahrady a museli jsme sklánět hlavu, aby nás nepoškrábaly větve. Když jsme procházeli kolem kuchyně, zakop jsem o kořen a praštil sebou, až to žuchlo. Přitiskli jsme se k zemi a leželi bez hnutí. Ve dveřích kuchyně trůnil Jim, mohutnej černoch slečny Watsonový. Měli jsme ho jako na dlani, ponivač za jeho zády se svítilo. Jim vstal, natáh krk a chvíli poslouchal. Pak povidá:

„Kdo tam?“

Ještě chvíli špicoval uši, pak sešel po špičkách do zahrady a stoupnul si rovnou mezi nás. Mohli jsme si na něj skoro šáhnout. Minuty ubíhaly a nebylo slyšet vůbec nic, i když jsme byli tak blízko sebe. Najednou mě začalo svědit na kotníku, ale neměl jsem odvahu se podrbat, pak mě začalo svrbět ucho a pak záda, uprostřed mezi lopatkama. Zdálo se mi, že umřu, když se nebudu moct poškrábat. Všim jsem si toho od tý doby už mockrát. Když jste někde mezi lidma nebo na pohřbu anebo ležíte a marně se pokoušíte usnout – prostě když se nesmíte drbat, začne vás svědit hned tady a hned tam, spousta míst po celým těle. Za chvilku Jim povidá:

„Odpovězte – kdo tam? A kde ste? Mordyje, snad sem něco slyšel, né? Já vim co: sednu si a nehnu se z místa, dokaď to neuslyším eště jednou.“

A usadil se na zem, rovnou mezi mě a Toma. Opřel se zády o strom a natáh nohy, divže o mě tou jednou nezavadil. A tehdy mě začalo šimrat na nose. Svědilo to, až mi hrkly slzy do očí. Ale nepodrbal jsem se. Pak mě začalo šimrat uvnitř nosu. A potom pod nosem. Nevěděl jsem, jesli vydržím sedět a nepohnout se. To utrpení trvalo jen šest nebo sedm minut, ale připadalo mi mnohem delší. Teď už mě svrbělo jedenáct různejch míst. Řikal jsem si, že to nevydržím dýl ani minutu, ale zatnul jsem zuby a přemoh jsem se. A v tu chvíli začal Jim zhluboka dýchat a pak chrápat – a mně se ohromně ulevilo.

Tom mi dal znamení – potichu zamňoukal – a po čtyřech jsme se začali plížit pryč. Když jsme popolezli asi tři metry, Tom mi pošeptal, že bysme mohli z legrace přivázat Jima ke stromu, ale já povidám, že ne, moh by se vzbudit a všechny zburcovat, a hned by se přišlo na to, že nejsem v pokoji. Tom potom řek, že nemá dost svíček a že se protáhne do kuchyně a pár jich sebere. Já nechtěl, aby to pokoušel. Povidám, že Jim se může vzbudit a načapat ho, ale Tom prej že se nebojí, tak jsme vklouzli dovnitř, vzali tam tři svíčky a Tom položil na stůl pětník a zaplatil je. Pak jsme zase vylezli a já chtěl co nejrychlejc zmizet, ale Tom že ne, musel se odplazit zpátky, tam, co ležel Jim, a chvíli u něj něco kutil. Já na něj čekal a zdálo se mi to hrozně dlouhý, všude bylo ticho a člověk si připadal opuštěnej.

Když se Tom vrátil, obešli jsme zahradu a vykročili po cestě kolem plotu a za chvilku jsme se vyškrábali po strmým svahu až na vršek protějšího kopce za domem. Tom povidá, že sebral Jimovi klobouk a pověsil ho na větev, co měl hned nad hlavou. Jim se jen trochu zachrul, ale neprobudil se. Pozdějc Jim všude vyprávěl, že ho zaklely čarodějnice, uspaly ho a rajtovaly na něm. Oblítaly na jeho hřbetě celej stát a pak ho zas odložily pod stromy a jeho klobouk pověsily na větev, aby bylo vidět, kdo to všechno spískal. Když to Jim povidal podruhý, líčil, jak na něm ty čarodějnice doletěly až úplně dolů na jih, do New Orleansu, a při každým dalším vyprávění si přidal něco navíc, až nakonec všude vykládal, že na něm ty bosorky lítaly po celým světě, uštvaly ho málem k smrti a záda mu rozedřely do krve. Jim na to byl hrozně pyšnej a začal se vytahovat a nad ostatníma černochama ohrnoval nos. Chodili za ním i z velký dálky poslouchat ty jeho báchorky a žádnej černoch v kraji nebyl tak obskakovanej jako Jim. Ti, co ho neznali, před ním stáli s otevřenou hubou a koukali na něj jako na zázrak. Černoši si večer u ohniště v kuchyni vždycky povídají o čarodějnicích, ale když teď někdo začal vyprávět a tvářil se, že se v těhle věcech vyzná, Jim ho hned přerušil: „Chm! Co ty víš vo čarodějnicích?“ A ten druhej byl nahranej a musel se uklidit někam do kouta. Ten děravej pětník měl Jim pořád na provázku kolem krku a řikal, že je to talisman, co mu vlastnoručně daroval sám čert, a čert mu prej taky řek, že tím pětníkem každýho vyléčí, a kdykoli bude chtít, může si přivolat čarodějnice, stačí tý minci něco pošeptat. Jim ale nikdy neprozradil, co jí šeptá. Přicházeli černoši z celýho okolí a dávali Jimovi všechno, co měli, jen aby se na ten děravej pětník mohli kouknout, ale šahat na něj nechtěli, ponivač ho měl v ruce čert. Jim se tak naparoval, že viděl čerta a vozil na zádech čarodějnice, až zlajdačil a v hospodářství byl skoro k ničemu.

Když jsme teda s Tomem vylezli až na samej vrcholek kopce, dívali jsme se odtamtud dolů na vesnici a viděli tři nebo čtyři mrňavý světýlka tam, kde podle všeho někdo stonal, nad hlavou nám nádherně zářily hvězdy a pod náma kousek od vesnice tekla řeka široká skoro dva kilometry, strašlivě tichá a mohutná. Seběhli jsme z kopce a dole ve starý koželužně jsme našli Joea Harpera s Benem Rogersem a dva nebo tři další kluky, co tam byli zalezlí. Tak jsme vzali pramici a veslovali asi čtyři kilometry po proudu, k tomu ostrýmu útesu na úbočí kopce, a tam jsme vystoupili na břeh.

Došli jsme k velkýmu křoví, všichni jsme museli Tomovi přísahat, že nic neprozradíme, a on nám pak ukázal díru v zemi – zrovna tam, co byly keře nejhustší. Zapálili jsme si svíčky a po kolenou vlezli dovnitř. Plazili jsme se asi dvě stě metrů, až se před náma otevřela jeskyně. Tom šátral po všech koutech a za chvilku zmizel pod skalní stěnou, kde byste jen těžko hledali nějakou chodbu. Protáhli jsme se úzkou skulinou a dostali se do dalšího sálu. Bylo tam chladno a sychravo, na stěnách se srážela vlhkost. Tam jsme se zastavili a Tom povidá:

„Teď založíme tu loupežnickou bandu. Bude se jí říkat tlupa Toma Sawyera. Kdo se chce přihlásit, musí složit přísahu a podepsat se vlastní krví.“

Chtěli jsme všichni, a tak Tom vytáh kus papíru, na kterým měl napsanou tu přísahu, a přečet ji. Řikalo se v ní, že každej kluk bude držet basu s ostatníma a neprozradí žádný tajemství. A kdyby nějakej člověk někomu z bandy ublížil, ten z kluků, co dostane příkaz ho i s celou rodinou zabít, to musí vykonat a nesmí jíst ani spát, dokud je nezabije a nevyřízne jim na prsa kříž jako znamení tlupy. A ten, kdo k tlupě nepatří, nesmí to znamení používat, jinak ho poženou před soud, a když to udělá ještě jednou, zabijou ho. A pokud by nějakej člen bandy vyzradil její tajemství, musej mu podříznout krk, jeho mrtvolu spálit a popel rozmetat po větru a jeho jméno vyškrtnout krví ze seznamu banditů. Nikdo z tlupy ho už nikdy nesmí vyslovit, ponivač bude prokleto a navěky zapomenuto.

Všichni jsme řikali, že je to fakt moc pěkná přísaha, a ptali jsme se Toma, jesli to má ze svý hlavy. Tom řek, že jen zčásti, zbytek prej vyčet z knih o pirátech a lupičích, a že takovou přísahu měla každá banda, která za něco stála.

Někdo nadhodil, že by nebylo špatný zabít i rodinu toho kluka, co vyzradí tajemství. Tom řek, že je to dobrej nápad, vzal tužku a připsal to tam. Potom Ben Rogers povidá:

„Jenomže tadyhle Huck Finn žádnou rodinu nemá – co uděláte s ním?“

„Má přece otce, ne?“ povidá Tom Sawyer.

„Jo, otce má, ale kdoví kde je mu konec. Dřív se válel v koželužně ožralej mezi prasatama, ale teď ho už víc jak rok v našich končinách nikdo neviděl.“

Dlouho to rozebírali a chtěli mě vyloučit z bandy, ponivač prej každej kluk musí mít rodinu nebo někoho, koho by mohli zabít. Jinak by to nebylo férový a spravedlivý k ostatním. Nikdo si s tím nevěděl rady – všichni byli zaražený, seděli a nic neřikali. Mně bylo skoro do breku, ale najednou jsem na něco přišel. Nabíd jsem jim, že můžou zabít slečnu Watsonovou. Řekli:

„Jo, to stačí, to berem. To je dobrý. Huck s náma může zůstat.“

Pak se všichni píchli špendlíkem do prstu, aby se mohli podepsat krví, a já jsem otisknul na papír palec.

„A co dál?“ povidá Ben Rogers. „Co bude ta naše tlupa vlastně dělat?“

„Nic, jen loupit a vraždit,“ povidá Tom.

„Ale co budeme loupit? Věci z domů, dobytek nebo co vlastně…?“

„Pche! Krást dobytek a takový věci, to není žádná loupež, ale obyčejná zlodějina,“ povidá Tom Sawyer. „My přece nejsme zloději. To by bylo pod naši úroveň. Jsme maskovaní banditi. Zastavujeme kočáry a dostavníky na silnici, zabíjíme lidi a bereme jim hodinky a peníze.“

„Musíme při tom vždycky zabíjet lidi?“

„No jistě, to je nejlepší. Některé uznávané autority tvrdí něco jiného, ale většina se shoduje, že nejlepší je všechny pobít – kromě té hrstky lidí, které přivedete do jeskyně jako rukojmí a budete je tu držet tak dlouho, než budou vykoupeni.“

„Vykoupeni? Jak?“

„Nevím, ale dělá se to. Čet jsem to v knížkách, takže my to musíme dělat taky.“

„Jak to můžeme dělat, když nevíme, jak se to dělá?“

„Když musíme, tak musíme, ty chytráku! Neříkal jsem ti, že se to píše v knížkách? Nebo to chceš dělat jinak, než se píše v knížkách, a všecko zmotat?“

„Nojo, to se ti lehko řekne, Tome, ale jak je, pro všechno na světě, máme vykoupit, když ani nevíme, jak se to dělá? To bych teda rád věděl. No co myslíš, jak?“

„Vlastně nevím. Ale možná že držet je tu tak dlouho, než budou vykoupeni, znamená držet je tu, až budou mrtví.“

„Aha! Tos měl říct hned. Už rozumím. Budeme je tu držet do tý doby, než budou mrtví a dokud se nám nevyplatí. Ale budou nás tu otravovat – snědí, na co přijdou, a pořád budou chtít zdrhnout.“

„Co to žvaníš, Bene? Jak by mohli chtít zdrhnout, když je bude hlídat stráž, připravená zastřelit každého, sotva se hne?“

„Stráž? To je teda dobrý. Takže někdo u nich bude muset celou noc sedět, aby je hlídal, a vůbec se nevyspí. To je podle mě pěkná blbost. Proč je nemůžeme vyplatit holí, hned jak sem přijdou?“

„Proč? Protože tak se to v knížkách nepíše. Hele, Bene, chceš, aby to bylo podle všech zvyklostí, nebo ne? To je otázka. Nezdá se ti, že lidi, co napsali ty knížky, museli vědět, jak se to má správně dělat? Nebo se můžou snad něčemu přiučit u tebe? Ani náhodou! Ne, hochu, musíme to vydržet a s tím vykoupením to provést podle všech zvyklostí.“

„No dobře, mně je to jedno, ale podle mě je to stejně blbost. Hele, a budeme zabíjet i ženy?“

„Teda Bene, já být takový nevzdělanec, tak radši mlčím. Zabíjet ženy? Ne, takovou věc by nikdo z knížek nevyčet. Ženy si přivedeš do jeskyně a budeš se k nim chovat jako pravý džentlmen. Za čas se do tebe zamilujou a pak se jim vůbec nebude chtít domů.“

„No, jestli je to tak, jsem pro, ale stejně se mi to nezdá. Za chvilku budeme mít plnou jeskyni žen a mužů, co budou čekat na vykoupení, a my lupiči se sem už nevejdeme. No, dělej, jak myslíš, já už mlčím.“

Malej Tomík Barnes mezitím usnul, a když ho vzbudili, dostal strach, rozbrečel se a řikal, že chce domů k mamince a už nechce bejt lupičem.

Všichni si z něho dělali legraci, posmívali se mu, že je ufňukanec, až se Tomík naštval a řek, že půjde a všechna tajemství tlupy hned vyzradí. Ale Tom mu strčil pětník, aby byl zticha, a řek, že teď všichni půjdeme domů, sejdeme se zas příští týden, někoho přepadnem a pár lidí zabijeme.

Ben Rogers povidal, že se moc často ven nedostane, jen v neděli, a ať teda začneme příští neděli, ale všichni ostatní řekli, že loupit v neděli by byl hřích, a tím to bylo vyřízený. Dohodli se, že se co nejdřív sejdou a domluví se na jinej den, a pak jsme zvolili za kapitána Toma Sawyera a za prvního důstojníka Joea Harpera a vydali jsme se k domovu.

Vyhoup jsem se na kůlnu a vlez jsem oknem do svýho pokoje, zrovna když začalo svítat. Moje nový šaty byly umaštěný a zablácený a já byl utahanej jak pes.

KAPITOLA 3

No, slečna Watsonová mě ráno kvůli těm šatům pěkně sprdla, ale vdova mě vůbec nehubovala, jen vyčistila ty mastný fleky a bláto a bylo vidět, že je jí to líto, tak jsem si řek, že budu chvíli sekat dobrotu, pokud to dokážu. Pak mě slečna Watsonová vzala do komůrky a modlila se, ale stejně to bylo nanic. Povidala, že když se budu každej den modlit, všechna moje přání budou splněna. Ale tak to není. Už jsem to zkoušel. Jednou jsem si přál vlasec a dostal jsem ho, jenže bez háčků. Vlasec bez háčků byl k nepotřebě. Třikrát nebo čtyrykrát jsem se modlil o háčky, ale nezabralo to. Po čase jsem požádal slečnu Watsonovou, aby se zkusila pomodlit za mě, a ona mi řekla, že jsem trdlo. Proč, to neřekla, a já sám na to nemoh přijít.

Jednou jsem zašel hluboko do lesa a dlouho jsem o tom přemejšlel. Povidám si: když si člověk může vymodlit všechno, co si přeje, proč teda děkan Winn nedostane zpátky peníze, co prodělal na vepřovým? Proč vdova nedostane zpátky stříbrnou tabatěrku na šňupací tabák, kterou jí někdo ukrad? Proč slečna Watsonová nemůže trochu ztloustnout? Ne, řikám si v duchu, všechno modlení je na draka. Šel jsem to povědět vdově, a ona řekla, že při modlitbě člověk získává „duchovní dary“. To bylo na mě trochu moc, ale vdova mi vysvětlila, co tím myslí – že musím pomáhat ostatním lidem, dělat pro ně, co je v mých silách, neustále se starat o druhé a nikdy nemyslet na sebe. Jak jsem pochopil, mezi ty druhý patří i slečna Watsonová. Seděl jsem v lese a dlouho jsem si to sumíroval v hlavě, ale nepřišel jsem na to, jakej by z toho byl užitek – leda pro ty ostatní. Nakonec jsem si řek, že nemá cenu si s tím lámat hlavu a že to nechám plavat. Vdova Douglasová si mě někdy vzala stranou a mluvila o Prozřetelnosti tak, až se člověku sbíhaly sliny, ale třeba hned další den si mě vzala do prádla slečna Watsonová a zase mi všecko zhnusila. Řek jsem si, že nejspíš budou dvě různý Prozřetelnosti. S tou vdovinou to může chudej kluk hodně daleko dotáhnout, kdežto tomu, kdo se dostal do spárů slečny Watsonový, nebude pomoci. Důkladně jsem si to rozmyslel a řek jsem si, že chci sloužit vdovině Prozřetelnosti, pokud o mě bude stát, i když si nejsem jistej, jesli se mnou udělá moc velký terno, až uvidí, jakej jsem barbar, tulák a lump.

Táta se už víc jak rok neukázal, a já byl jen rád. Už jsem ho vůbec nechtěl vidět. Když byl střízlivej a já se mu připlet pod ruku, vždycky mě zřezal, i když jsem byl skoro celou dobu, co se tu motal, zašitej v lese. A nedávno ho vytáhli utopenýho z řeky, asi osmnáct kilometrů nad městem, jak řikali lidi. Aspoň si mysleli, že je to on; ten utopenej byl asi stejně velkej a taky tak otrhanej a měl neobvykle dlouhý vlasy – zrovna jako táta –, ale podle tváře ho poznat nemohli – byl dlouho ve vodě a z obličeje toho moc nezbylo. Řikali, že plaval po řece naznak. Vylovili ho a pochovali na břehu. Ale moje radost neměla dlouhýho trvání, ponivač mě čirou náhodou něco napadlo. Uvědomil jsem si, že utopenej chlap neplave naznak, ale břichem dolů. A hned mi bylo jasný, že ten utopenec, co ho našli, nebyl táta, ale nějaká žencká převlečená do mužskejch šatů. A zas to na mě padlo. Došlo mi, že táta se tu určitě někdy objeví, i když jsem si přál, aby rači zůstal, kde je.

Asi měsíc jsme si občas hráli na lupiče, a potom jsem s tím seknul. Ostatní kluci toho taky nechali. Nikoho jsme neoloupili ani nezabili, všechno jsme dělali jenom jako. Někdy jsme vyrazili z lesa na honáky prasat a dvoukoláky se ženckýma, co vozily na trh zeleninu ze zahrady, ale nikdy jsme je nepřepadli. Tom Sawyer řikal prasatům „hroudy zlata“ a mrkvi s kedlubnama „schvosty“, a pak jsme se vrátili do jeskyně a vedli řeči o tom, co jsme vykonali a kolik lidí jsme zabili a poznamenali křížem. Nechápal jsem, k čemu to vlastně je. Jindy poslal Tom jednoho z kluků, aby běžel městem s hořícím klackem, kterýmu řikal „lidská pochodeň“ (na znamení, že tlupa se má sejít), a pak řek, že dostal od svých špionů tajnou zprávu, že zejtra se v Jeskynní soutěsce utáboří velká karavana španělskejch kupců a bohatejch Ahrabů se dvěma sty slony a šesti sty vembloudy a tisícem sunarů, plně naloženejch brilantama, a to vše má chránit pouhých čtyři sta vojáků. My si „lehneme do zálohy“, jak řikal, pobijeme je a všechno jim seberem. Řek, že si musíme nablejskat meče a bambitky a pořádně se připravit. Nikdy nedohnal ani dvoukolák s kedlubnama, ale meče a bambitky musel mít vypulírovaný, i když to vlastně byly jen klacky a násady od košťat – člověk je moh leštit jak divej, a stejně nevypadaly o nic líp než předtím. Nevěřil jsem, že to takový hordě Španělů a Ahrabů můžeme natřít, ale chtěl jsem vidět ty slony a vembloudy, tak jsem si na ně další den, v sobotu, přišel lehnout do zálohy. Když jsme dostali povel, vyběhli jsme z lesa a řítili se z kopce. Jenže tam nebyli žádní Španělé a Ahrabové, a už vůbec ne vembloudi nebo sloni. Byla to nedělní škola na výletě, samý dětičky z první třídy. Vlítli jsme mezi ně a hnali je nahoru soutěskou, ale uloupili jsme jim jen pár koblih s marmeládou. Vlastně ne, Ben Rogers ukořistil hadrovou panenku a Joe Harper zpěvník nábožnejch písní a nějakej trachtát. Ale potom se do toho vložil jejich učitel a my museli všechno zahodit a mazat pryč. Žádný brilanty jsem tam neviděl a hned to povidám Tomovi Sawyerovi. Tom řek, že jich tam byly spousty a prej tam byli i sloni i Ahrabové a všechno možný. Povidám, jak to, že jsme je neviděli? A on, že kdybych nebyl takovej nedouk a přečet si knížku Don Kvikot, neptal bych se tak hloupě. Řek, že všichni byli začarovaní. Byly tam stovky vojáků a slonů a klenotů a podobnejch věcí, ale naši nepřátelé, kterým Tom řikal čarodějové, celou karavanu naschvál zakleli a proměnili v děti z nedělní školy. Já povidám, no dobře, tak teda ze všeho nejdřív pudeme na ty čaroděje. A Tom Sawyer řek, že jsem ťululum.

„Prosímtě,“ povídá Tom, „čaroděj si může přičarovat celé vojsko džínů vysokých jako strom a širokých jako kostel. Než řekneš popel, rozsekají tě na cucky.“

„Teda,“ povidám já, „kdybysme měli pár džínů, který by pomáhali zase nám, nemohli bysme těm jejich zvalchovat hřbet?“

„A jak je seženeš?“

„Nevím. Jak je shánějí oni?“

„Začnou leštit nějakou starou cínovou lampu nebo železný prsten a džínové se přiřítí jako vichřice, v záplavě hromů a blesků a v oblacích kouře. Hned se pustí do díla a vykonají všechno, co dostali nařízeno. Jako nic vytrhnou ze země třeba věž prachárny a praští s ní po hlavě učitele náboženství z nedělní školy – nebo někoho jiného.“

„A kdo je k takovým výtržnostem navádí?“

„Přece ten, co leští lampu nebo prsten. Každý, kdo leští lampu nebo prsten, je jejich pán, a oni musí dělat, co jim pán poručí. Když jim řekne, ať postaví šedesátikilometrový palác z brilantů plný žvýkaček nebo čeho chceš, a za ženu ať mu přinesou dceru čínského císaře, oni to musí udělat a musí to stihnout do východu slunce. A navíc za tebou ten palác musí stěhovat po celé zemi a vždycky ho zase postavit, kam řekneš.“

„No teda,“ povidám, „to jsou asi pěkný mamlasové, když si ten palác nenechají pro sebe a pořád ho někam tahají jako blázni. A navíc – já bych na jejich místě poslal toho pána do háje zelenýho, a ne že bych všeho nechal a honem se před ním zjevoval jen proto, že leští nějakou starou lampu.“

„Co to meleš, Hucku? Jakmile by ji začal leštit, ty by ses prostě musel zjevit, ať bys chtěl, nebo ne.“

„Co? Kdybych byl vysokej jako strom a velikej jako kostel? No dobře, já bych se zjevil, ale pak by se zjevil i ten pán a vyšplhal by přede mnou na nejvyšší strom v celý zemi.“

„Jdi někam! Tobě nemá cenu něco povídat, Hucku. Jsi trouba a v ničem se nevyznáš.“

Dva tři dny jsem o tom přemejšlel a pak jsem si řek, že zjistím, jesli na tom přece jen něco není. Našel jsem starou lampu a železnej kroužek, šel jsem do lesa a leštil jsem, leštil, až jsem byl zpocenej jako myš. Chtěl jsem si nechat postavit palác a pak ho prodat, ale bylo to marný, žádnej džín se nezjevil. Tak jsem došel k závěru, že všechny ty povídačky byly jenom další z Tomových lží. Řek jsem si, že on na ty svý Ahraby a slony vážně věří, ale já si o tom myslím svý. Bylo to tak trochu jako v nedělní škole.

KAPITOLA 4

Uběhly další tři nebo čtyři měsíce a zase jsme měli zimu na krku. Celý dny jsem seděl ve škole a už jsem uměl abecedu, trochu číst a psát a odříkat malou násobilku až po šest krát sedm rovná se třicet pět, ale dál se to asi nenašprtám, ani kdybych měl žít věčně. A matyka mi stejně může bejt ukradená.

Ze začátku jsem školu nesnášel, ale pak už se to dalo vydržet. Když mě to moc unavovalo, utek jsem za školu a ten mazec, co jsem další den schytal, mi vždycky udělal dobře a postavil mě do latě. A čím dýl jsem chodil do školy, tím to pro mě bylo lehčí. Taky jsem si postupně zvykal na vdoviny pořádky – už mi ani nebyly tolik proti srsti. Mít střechu nad hlavou a spát v posteli byla sice strašná otrava, ale ještě než začala opravdická zima, občas jsem vyklouz z domu a přespal v lese, a to jsem si pak lebedil. Můj starej způsob života se mi líbil ze všeho nejvíc, ale ten novej se mi začal postupně taky zamlouvat, aspoň trochu. Vdova řikala, že si pomalu, ale jistě zvykám a dělám docela slušný pokroky. A taky že se za mě nemusí stydět.

Jednou ráno jsem při snídani omylem převrhnul slánku. Rychle jsem šáh pro špetku soli, abych si ji hodil přes levý rameno a zahnal smůlu, ale slečna Watsonová byla rychlejší a překazila mi to. „Nesahej na to, Huckleberry,“ povidá, „ty kolem sebe vždycky naděláš hrozný svinčík!“ Vdova se mě zastala, ale já moc dobře věděl, že jenom tím se smůla zahnat nedá. Po snídani jsem vyrazil ven, měl jsem zlý tušení, celej jsem se klepal a čekal jsem, kdy to na mě padne a co to vlastně bude. Některý pohromy se dají všelijak odvrátit, ale tahle k nim nepatřila, tak jsem se o to ani nepokoušel, chodil jsem jak mátoha a čekal, co se stane.

Prošel jsem přední zahradou a vylez na schůdky, co vedly přes vysokou prkennou ohradu. Na zemi ležela tenká vrstva novýho sněhu a já na něm zahlíd něčí stopy. Přicházely od kamenolomu, chvíli přešlapovaly u schůdků a pak se pustily dál podle plotu. Bylo divný, že když už se zastavily u schůdků, nepřišly taky dovnitř. To jsem nechápal. Bylo to fakt divný. Chtěl jsem se podívat, kam pokračujou, ale nejdřív jsem se schejbnul, abych si je pořádně prohlíd. Zprvu jsem si ničeho nevšim, až za chvíli. Levá bota měla na podpatku kříž na ochranu před ďáblem – byl sestavený ze dvou velkých hřebíků.

Prudce jsem se narovnal a vyrazil jsem dolů po stráni. Chvílema jsem se ohlížel, ale nikoho jsem neviděl. Doběh jsem k soudci Thatcherovi, co nejrychlejc to šlo. Soudce povidá:

„Copak se stalo, hochu? Sotva lapáš po dechu. Jdeš si vyzvednout úroky?“

„Ne, pane,“ povidám. „Já tu nějaký mám?“

„Ano, úroky za půl roku. Přišly zrovna včera večer. Dělá to přes sto padesát dolarů. To je spousta peněz. Bylo by lepší, kdybych ti je přidal k těm šesti tisícům a uložil je, protože jak je dostaneš do ruky, utratíš je.“

„To ne,“ povidám já, „nechci je utratit. Já je vůbec nechci, ani tamtěch šest tisíc. Dám vám je, vemte si je i s úrokama, úplně všechny.“

Soudce se zatvářil překvapeně. Bylo vidět, že tomu vůbec nerozumí. Povidá: „Cože? Jak to myslíš, hochu?“

Já povidám: „Prosimvás, na nic se mě neptejte. Vemete si je, viďte?“

„Trochu jsi mě zaskočil. Co se stalo?“

„Prosimvás, vemte si je,“ povidám, „a už se na nic nevyptávejte, ať vám nemusím lhát.“

Soudce se odmlčel a pak povidá: „Aha, už vím. Ty mi chceš všechen svůj majetek prodat, ne darovat. Tak jsi to chtěl říct.“

Pak něco napsal na papír, ještě jednou si to po sobě přečet a povidá: „Podívej, co je tu napsáno: Uhrazeno v hotovosti. To znamená, že jsem si ty peníze od tebe koupil a řádně ti je zaplatil. Tady máš dolar. A teď mi to podepiš.“

Podepsal jsem to a šel jsem.

Jim, černoch slečny Watsonový, měl bezoárovou kouli, kterou kdysi našli ve volským bachoru. Vypadala jako kámen, byla velká jako pěst a Jim s ní trochu čaroval. Řikal, že uvnitř tý koule je duch, a ten prej všecko ví. Tak jsem večer k Jimovi zašel a pověděl mu, že táta je už zase tady, ponivač jsem zahlíd na sněhu jeho stopy. Chtěl jsem vědět, do čeho se pustí a jesli se tu zdrží. Jim vytáh svoji kouli, něco nad ní zažbrblal, pak ji zved a hodil na zem. Těžce žuchla a odkulila se jen o pár čísel. Jim to zkusil znova a pak ještě jednou, ale dopadlo to vždycky stejně. Jim si kleknul, přitisknul ke kouli ucho a poslouchal. Ale nebylo to nic platný, duch nechtěl promluvit. Prej někdy nechce mluvit zadarmo. Řek jsem Jimovi, že tu mám starej falešnej čtvrťák, co se už nedá použít, ponivač pod vrstvičkou stříbra prosvítá mosaz, a i kdyby neprosvítala, stejně mi ho už nikde nevemou, ponivač je moc ošoupanej a oblejskanej a je na něm od pohledu vidět, že není pravej. (Rozhod jsem se, že o tom dolaru, co mi dal soudce, rači pomlčím.) Řek jsem, že ten čtvrťák je prostě šmejd, ale bezoárová koule ho možná veme, ponivač ho od pravýho nerozezná. Jim minci vzal, čuchnul si k ní, pak do ní kousnul a promnul ji v prstech, a nakonec řek, že se dá zařídit, aby si koule myslela, že je to pravej čtvrtdolar. Stačí nakrojit syrovou bramboru, peníz zastrčit dovnitř a nechat ho tam přes noc. Druhej den ráno mosaz nebude prosvítat, mince už nebude tak oblejskaná a chňapne po ní i každej člověk ve městě, natožpak bezoárová koule. No jo, kdysi jsem taky věděl, že na tohle se používá brambora, ale už dávno jsem to zapomněl.

Jim položil čtvrťák pod kouli, znova si kleknul a poslouchal. Koule je prej tentokrát spokojená, a jesli chci, poví mi, co mě čeká. Tak povidám, že chci. A bezoárová koule mluvila na Jima a Jim to povidal mně:

„Váš otec eště sám neví, do čeho se pustí. Sám eště neví, jesli se tu zdrží, nebo zas pošíbruje. Chvíli chce to, a chvíli to. Nejlíp bude v klidu počkat a nechat ho, ať se pustí, do čeho chce. Nad hlavou mu poletujou dva andělé, jeden zářivě bílej, druhej černej. Ten bílej mu radí, aby na čas zkusil žít jako člověk, jenže pak do něj začne hučet ten černej rarach, a všecko je v trapu. Zatím se nedá říct, kerej z těch dvou si ho nakonec odnese. Ale vy to máte dobrý. V životě vás čeká velký soužení i velká radost, hrozí vám zranění i nemoc, ale pokaždý se z toho vylížete. Poletujou za váma dvě dívčiny, jedna světlá a druhá tmavá, jedna bohatá a druhá chudá. Vemete si za ženu tu chudou a teprve pak tu bohatou. A holenku, je-li vám život milej, držte se co nejdál od vody a zbytečně ze sebe nedělejte hrdinu, jinak svýmu osudu neujdete a skončíte na šibenici.“

Když jsem si večer zapálil svíčku a vyšel po schodech do svýho pokojíku, seděl tam táta – byl to on!

KAPITOLA 5

Musel jsem za sebou zavřít. Potom jsem se otočil – a on tam seděl. Vždycky jsem se ho bál, ponivač mě hrozně mlátil. A myslel jsem, že i teď z něho mám vítr, ale brzy mi došlo, že jsem se splet. Teda došlo mi to, až když jsem se vzpamatoval z prvního leknutí. Trochu mi vyrazil dech, ponivač jsem ho nečekal, ale hned jsem si uvědomil, že s tím mým strachem to už nebude tak žhavý.

Tátovi bylo k padesátce a taky na to vypadal. Měl dlouhý slepený mastný vlasy, visely mu přes obličej jako spleť šlahounů a pod nima se blejskaly oči. Ty vlasy měl úplně černý, ani trochu prošedivělý, a dlouhý rozježený fousy zrovna tak. Jeho tvář, nebo to, co z ní prosvítalo, byla úplně bezbarvá; bílá, ale ne bílá jako u jinejch lidí; taková hnusně bílá, až člověku běhal mráz po zádech, nechutně bílá jako žabí břicho nebo leklá ryba. Táta měl na sobě starý hadry – jinak se to nazvat nedalo. Seděl rozcápnutej, s nohou nedbale hozenou přes koleno, z rozdrbaný boty mu čouhaly dva prsty, kterejma občas zahejbal. Na zemi ležel jeho klobouk – černej kastrol s promáčknutým dýnkem, taková divná hučka.

Stál jsem a vejral na něj, on seděl a vejral zas na mě a při tom se trochu houpal na židli. Položil jsem svíčku. Všim jsem si, že okno je vytažený, takže sem musel vlízt přes kůlnu. Prohlíd si mě shora zdola a pak povidá:

„Seš ňákej vypiglovanej. Asi myslíš, že teďka je z tebe velkej pán, že jo?“

„Možná jo, možná ne,“ povidám.

„Bacha na hubu, jo?“ povidá on. „Stal se z tebe moc velkej frajer, co sem byl pryč. No, já ti srazím hřebínek, než to s tebou skoncuju. Prej seš taky študovanej – umíš číst a psát. Chceš se kasat na vlastního tátu, kerej to neumí? Ale já ti to vyženu z hlavy, uvidíš! Kdo ti dovolil babrat se s takovejma blbostma, co? Kdo ti to dovolil?“

„Vdova. Vdova mi to dovolila.“

„Aha, vdova. A kdo jí dovolil plíst se do cizích věcí?“

„Nikdo jí to nedovolil.“

„No, já jí ukážu, jesli může do všeho strkat rypák. Tak hele – zakazuju ti chodit do školy, rozumíš? Já jim ukážu, jesli budou kluka učit, aby ohrnoval nos nad vlastním tátou a dělal ze sebe něco lepčího! A běda jak tě nachytám, že couráš kolem školy, slyšíš? Tvoje máma neuměla číst ani psát, až do smrti to neuměla! Nikdo z naší rodiny se to až do smrti nenaučil! Já taky ne! A ty se tu budeš takle vytahovat? To ti zatrhnu, slyšíš? Tak schválně, předveď mi, jak čteš.“

Vzal jsem knížku a začal o generálu Washingtonovi a o těch válkách. Když jsem čet asi půl minuty, táta se rozmách a vyrazil mi knihu z ruky, až přelítla celej pokoj. Povidá:

„No jo. Číst umíš. Moc sem tomu nevěřil, když si mi to řek. Tak hele: s těmahle frajeřinkama je utrum. Ty ti zatrhnu. Vohlídám si tě, ty rozumprde, a jesli tě načapám někde kolem školy, spráskám tě jak psa! Natošup poznáš, zač je toho loket! Povedenej synáček!“

Vzal do ruky malý modrožlutý obrázek, na kterým byly krávy s pasáčkem, a povidá: „Co je to?“

„To jsem dostal za to, že se dobře učím.“

Táta obrázek roztrhal a povidá: „Ode mě dostaneš něco lepčího. Přetáhnu tě bejkovcem.“

Ještě chvíli seděl, něco si bručel pod fousy, a pak povidá: „Stal se z tebe navoněnej milospán, co? Máš tu postel s peřinama, zrcadlo a na zemi kobereček – a tvůj vlastní táta musel spát v koželužně s prasatama. Povedenej synáček! Ale já z tebe ty frajeřinky namouduši vymlátím, než s tebou skoncuju. A jako by nestačilo, že se tak naparuješ, říkaj, že prej seš taky bohatej. Tak co? Jak je to?“

„Lžou – tak je to.“

„Hele, dej si bacha, jak se mnou mluvíš, už mi začíná docházet trpělivost, tak si na mě neotvírej hubu. Sem ve městě už dva dny, a celou dobu slyšim ze všech stran, že seš v balíku. Slyšel sem to i dole u řeky, dost daleko po proudu. Proto sem přijel. Zejtra mi ty peníze přineseš – a já tě skasíruju.“

„Žádný peníze nemám.“

„Lžeš. Máš je u soudce Thatchera. Přineseš je a já tě skasíruju.“

„Povidám, že žádný peníze nemám. Zeptej se soudce, řekne ti to samý.“

„Jasně že se zeptám. Musí je vysolit, a když ne, tak budu vědět proč. Řekni, kolik máš u sebe? Skasíruju tě hned.“

„Mám jenom dolar, a ten potřebuju na…“

„To je fuk, nač ho potřebuješ – koukej ho navalit.“

Táta vzal můj dolar, kousnul do něj, jesli je pravej, a pak řek, že si skočí do města pro flašku whisky; že prej od rána suší hubu. Vylez ven na střechu kůlny, ale znova nakouk dovnitř a vynadal mi, že jsem samá frajeřinka a dělám ze sebe něco lepčího, a když už jsem myslel, že je doopravdy pryč, vrátil se ještě jednou, strčil hlavu do okna a řek, ať si dám bacha s tou školou, protože si mě vohlídá a spráská mě jako psa, jesli tam nepřestanu chodit.

Druhej den se namazal, šel k soudci Thatcherovi, vyhrožoval mu a domáhal se těch peněz, jenže mu to nebylo nic platný, tak začal sprostě nadávat, že když to nejde po dobrým, pude to k soudu.

Soudce a vdova podali žádost, abych byl otci úředně odebrán a svěřen do pěstounské péče někomu z nich, ale byl tam novej soudce, co se teprv nedávno přistěhoval a o tátovi nic nevěděl, a ten řek, že soudy se do takovejch věcí nemají plést a rozbíjet rodinu, pokud se to dá vyřešit jinak. On by prej nechtěl odloučit dítě od otce. A tak soudce Thatcher s vdovou museli tu žádost stáhnout.

Tátova radost neznala mezí. Řek, že mě ztříská bejkovcem, až budu samý jelito, jesli mu neseženu nějaký prachy. Pučil jsem si od soudce Thatchera tři dolary, táta si je vzal a ožral se. Pak se vytahoval, sprostě nadával, hulákal a tropil výtržnosti. Skoro až do půlnoci dělal rambajz po celým městě, než ho sebrali a hned ráno odsoudili zase na tejden do basy. Táta ale řek, že on je spokojenej; teď je pánem svýho syna, a ten mu dopomůže k blahobytu.

Když ho pustili, ten novej soudce prohlásil, že z něj udělá člověka. Vzal ho k sobě domů, hezky a čistě ho oblíknul, pozval ho na snídani, oběd a večeři s celou rodinou, prostě jako by se znali odjakživa. Po večeři mu domlouval, že alkohol je metla lidstva a tak podobně, až se táta rozplakal a řek, že byl až doteďka hlupák a svou hloupostí si zničil život, ale chce obrátit list a začít znova, aby se za něj nikdo nemusel stydět, a jen doufá, že soudce mu pomůže a nebude jím opovrhovat. Soudce pravil, že by ho za ta slova nejradši objal, pak se taky rozplakal a jeho žena spustila další vodopád. Táta řek, že mu až doteďka nikdo nerozuměl, a soudce řek, že tomu věří. Táta řek, že když je člověk na dně, potřebuje špetku soucitu, a soudce řek, že je to tak, a zase svorně zaslzeli. A když bylo načase jít spát, táta vstal, napřáh k nim ruku a povidá:

„Heleďte, pánové a dámy, zde je má ruka; chopte se jí a stiskněte ji. Až doteďka patřila vožralýmu praseti, ale teď už ne; vodteďka je to ruka chlapa, kerej začal novej život a radši chcípne, než aby se vrátil k tomu starýmu. Někam to zapište – a pamatujte si, že tydle slova sem řek já. Moje ruka je teďka čistá, nebojte se ji stisknout.“

A tak mu jeden po druhým potřásali rukou, jak na ně přišla řada, a všichni plakali. Soudcova žena mu ji dokonce políbila. Táta stvrdil svůj slib i písemně – místo podpisu udělal křížek. Soudce se nechal slyšet, že je to nejslavnostnější okamžik v dějinách, nebo něco na ten způsob. Pak tátu uložili do parádního pokoje, co měli pro hosty, ale během noci ho přepadla ukrutná žízeň, tak vylez na stříšku verandy, sjel po sloupku a vyhandloval svůj novej kabát za žbán kořalky. Pak se zase vrátil dovnitř a nasával jako za starejch časů. Před svítáním se vyštrachal z okna, nalitej jak dělo, skutálel se ze střechy, nadvakrát si zlomil levou ruku a skoro zmrznul, než ho tam už za světla někdo našel. A když se přišli podívat do toho svýho pokoje pro hosty, museli nejdřív ohledat terén, aby se vyhnuli všemožnejm nástrahám.

Soudce se dost vztekal. Řek, že ten, kdo by chtěl tátu napravit, musel by na něj nejspíš vzít flintu, jiná možnost že ho nenapadá.

KAPITOLA 6

Netrvalo dlouho, a táta byl zas na nohou. Poflakoval se po okolí, potom začal honit po soudech soudce Thatchera, aby z něj vytřískal ty peníze, a honil i mě, že jsem nenechal školy. Párkrát mě dohnal a zmlátil, ale já chodil do školy dál. Věčinou jsem se mu nějak vyhnul nebo jsem mu zdrhnul. Předtím jsem se do školy moc nehrnul, ale teď jsem si řek, že tam budu chodit, aby měl táta vztek. Soudní řízení se hrozně vleklo – skoro se zdálo, že se do toho nikomu nechce. Tak jsem si občas od soudce Thatchera pučil dva tři dolary, abych měl pro tátu, než na mě vytáhne bejkovec. Když byl při penězích, pokaždý se opil, v opilosti strašně řádil a dělal po městě výtržnosti, a jak začal řádit, vždycky ho zavřeli do chládku. Jemu to ale nevadilo – byl na tenhle způsob života zvyklej.

Pak se začal podezřele často motat kolem vdovina domu, až mu vdova nakonec řekla, že jesli tam nepřestane šmejdit, bude s ní mít oplétačky. Neumíte si představit, jak zuřil. Vykřikoval, že jí ukáže, kdo je pánem Hucka Finna. A pak si na mě jednou zjara počíhal, chytil mě a odvez na člunu asi pět kilometrů proti proudu. Přejel na druhou stranu řeky a přistál u lesnatýho illinoiskýho břehu, kde nebyly žádný domy, jen stará roubená chajda utopená mezi stromy, že byste ji nikdy nenašli, kdybyste o ní nevěděli.

Musel jsem chodit pořád s ním a nikdy jsem neměl příležitost zdrhnout. Bydleli jsme v tom starým srubu a táta vždycky na noc zamknul a klíč si strčil pod hlavu. Měl pušku, kterou nejspíš někde ukrad, a tak jsme chytali ryby a lovili zvěř, a to byla naše obživa. Táta mě každou chvíli zavřel a sjel po řece těch pět kilometrů do krámu u přívozu, kde vyhandloval ryby a zvěřinu za whisky. Přivez si ji domů a užíval si, vožral se a nakonec mě zmlátil. Vdova za čas zjistila, kde jsem, a vyslala jednoho člověka, aby mě přivez zpátky, jenomže táta ho zahnal puškou. A já jsem si brzy zvyknul, byl jsem rád, že jsem, kde jsem, a líbilo se mi tam – všecko kromě toho bejkovce.

Neměl jsem žádný starosti, moh jsem lenošit, celý dny se válet, kouřit fajfku a chytat ryby, nemusel jsem ležet v knihách a učit se. Utekly asi dva nebo tři měsíce, a z mejch šatů byly zase špinavý hadry. Nechápal jsem, jak se mi mohlo tolik líbit u vdovy, kde se člověk musel mejt a česat, jíst z talíře, chodit pravidelně spát a pravidelně vstávat, věčně se mořit nad nějakou knížkou a nechat se v jednom kuse sekýrovat od starý slečny Watsonový. Už jsem se tam nechtěl vracet. Úplně jsem tam přestal sprostě nadávat, ponivač vdova to nesnášela, kdežto tady jsem moh mluvit, jak se mi zlíbilo, a tátovi to nevadilo. Když se to tak veme, měl jsem v tom lese zlatý časy.

Jenomže táta se časem naučil tak dobře zacházet s bejkovcem, že jsem to už nemoh dál vydržet. Byl jsem samá modřina. Táta se taky dost často vypařil a vždycky mě zamknul. Jednou mě tam nechal zamčenýho tři dny. Připadal jsem si strašně opuštěnej. Myslel jsem, že se táta utopil a já se odsud už nikdy nedostanu. Byla ve mně malá dušička. Rozhod jsem se, že musím něco vymyslet a dostat se ven. Už mockrát jsem zkoušel někudy proklouznout, ale nikdy se to nepovedlo. Žádný okno nebylo dost velký ani pro psa, aby se protáh. Komínem se taky nedalo prolízt, jak byl úzkej. A dveře byly z pevných dubových prken. Táta si dával pozor, aby ve srubu nenechal nůž nebo něco podobnýho, když je pryč. Každej kout jsem prohledal snad stokrát, nedělal jsem vlastně nic jinýho, ponivač to byl asi jedinej způsob, jak si ukrátit čas. Až jsem nakonec přece jen něco objevil – našel jsem starou rezavou pilu na dřevo, jenom list bez rámu. Byla zastrčená mezi trámem a stropními prkny. Trochu jsem ji namazal a dal se do díla. Za stolem na zadní stěně srubu byla přibitá stará koňská houně, aby škvírama netáhlo a průvan nezhasínal svíčku. Vlez jsem pod stůl a odkryl houni, že vyříznu kus dolní klády, dost širokej, abych se protáh ven. To dá rozum, trvalo mi to dlouho a byla to pěkná fuška, ale už jsem to měl skoro hotový, když jsem v lese zaslech tátovu pušku. Zahladil jsem stopy, srovnal houni, skoval pilu, a za chvilku táta přišel.

Měl mizernou náladu – nic novýho pod sluncem. Řikal, že byl ve městě a všecko je prej nalevačku. Advokát mu řek, že by nejspíš moh ten spor vyhrát a ty peníze dostat, pakliže soudní jednání vůbec někdy začne, ale je dost způsobů, jak ho donekonečna odkládat, a soudce Thatcher v tom umí chodit. A lidi prej žádají, aby soud znova projednal, jesli mě odeberou tátovi a svěří do pěstounské péče vdově, a tentokrát to prej vdova vyhraje. To jsem se hrozně lek, ponivač k vdově jsem se už nechtěl vrátit, bejt tam jako uškrcenej a nechat se chcivilizovat, jak tomu řikali. Pak táta spustil proud sprosťáren, proklínal všechny a všechno, na co si vzpomněl, pak pro jistotu proklel každýho ještě jednou, aby někoho nevynechal, a potom to vylepčil ještě závěrečnou dávkou vypálenou naslepo proti všemu možnýmu, včetně dlouhý řady lidí, který ani neznal jménem, a když na ně došlo, řek jenom ten jaksemenuje a láteřil dál.

Povidal, že se eště uvidí, jesli mě vdova dostane. On že si mě vohlídá, a kdyby na něj s něčím takovým přišli, zná prej jedno místo asi deset kilometrů odsud, kde mě sková. Tam si mě můžou hledat, až si třeba nohy ušoupou, a stejně mě nenajdou. Zase ve mně všechno ztuhlo, ale jen na chvilku, ponivač jsem si řek, že tady nezůstanu tak dlouho, aby měl šanci to províst.

Táta mě poslal k loďce, abych vynosil věci, co přivez. Byl tam pytel a v něm asi pětadvacet kilo kukuřičný krupice, pořádnej kus špeku, střelivo, asi patnáctilitrovej demižon whisky, stará knížka a dvoje noviny na utěsnění nábojů a ještě trochu koudele. Odtahal jsem první část nákladu, vrátil se k loďce a posadil se na příď, že si odpočinu. Všecko jsem si promyslel a řek si, že až budu utíkat, vemu si s sebou pušku a vlasce a zdrhnu do lesa. Nechtěl jsem zůstat na jednom místě, rozhod jsem se, že projdu celou zem a stanu se tulákem. Chodit budu hlavně v noci, uživím se lovem a rybama, co si nachytám, a dojdu tak daleko, že mě táta ani vdova už nikdy nenajdou. Umínil jsem si, že jesli se táta dostatečně zhuláká, což se dalo čekat, dodělám díru v tý kládě a zmizím ještě v noci. Honilo se mi toho hlavou tolik, že jsem ztratil pojem o čase, až na mě táta křiknul, jesli tam prej spím, nebo jsem se utopil.

Než jsem odnosil všechny věci do srubu, byla skoro tma. Když jsem vařil večeři, táta si párkrát loknul kořalky, rozpálil se a zase začal hromovat. Ožral se už předtím ve městě a celou noc se válel ve strouze – no, stálo to za vidění. Vypadal jako Adam, byl od hlavy k patě oplácanej hlínou. Vždycky když mu kořalka rozvázala jazyk, ved protistátní řeči. A tak teďka povidá:

Táta se tak rozhorlil, že nekoukal, kam bráborá, zakop a udělal kotrmelec přes škopek s naloženým vepřovým. Narazil si obě holeně a svůj proslov dokončil hotovou kanonádou – pořád nadával hlavně na toho negra a na stát, ale mezi řečí občas znectil i ten škopek s masem. Poskakoval po chalupě jako blázen po jedný a pak po druhý noze, držel se hned za jednu a hned za druhou holeň, a zničehonic ten soudek vší silou nakopnul. To neměl dělat, ponivač ho kopnul levou nohou v botě, co mu z ní vepředu čouhaly prsty. Zavyl bolestí, až se člověku ježily vlasy hrůzou, upad na zem, držel se za nohu a svíjel se a láteřil tak, že překonal všechno, co až doposud předved. Pozdějc to sám řikal. Prej kdysi slyšel starýho Sowberryho Hagana v nejlepčích letech, ale i toho prej tentokrát překonal. No, řek bych, že možná trochu blafoval.

„Dupy – dupy – dupy, to jsou nebožtíci, dupy – dupy – dupy, už mě skoro maj, ale já s nima nepudu! Á, už jsou tady! Nešahejte na mě! Nešahejte! Ruce pryč! Máte je ledový, pusťte mě! Dejte starýmu vandrákovi pokoj!“