Přeložil Jiří Engliš

SHIFT

Copyright © Hugh Howey 2013

Translation © Jiří Engliš, 2015

ISBN 978-80-284-1196-1

Věnováno všem, kteří jsou opravdu úplně sami

V roce 2007 nastínilo Centrum pro automatizaci v nanobiotechnologii (CAN) parametry hardwarových a softwarových platforem, které jednoho dne umožní robotům menším než lidské buňky stanovovat lékařské diagnózy, provádět opravy, nebo se dokonce rozmnožovat.

V témže roce CBS opakovaně odvysílala pořad o účincích propranololu na pacienty, kteří utrpěli těžké trauma. Bylo zjištěno, že obyčejná tableta dokáže vymazat vzpomínku na jakoukoli traumatickou událost.

Téměř ve stejném okamžiku své nedozírné historie tak lidstvo objevilo prostředky, jak způsobit svůj naprostý pád, a schopnost zapomenout, že k němu vůbec došlo.

PRVNÍ TURNUS

ODKAZ

PROLOG

2110

Pod horami v okrese Fulton, Georgia

Troy se vrátil k životu a zjistil, že leží v hrobě. Probudil se do omezeného světa ohraničeného tlustou tabulí namrzlého skla před obličejem.

Na druhé straně ledového šera se pohybovaly tmavé stíny. Pokusil se zvednout ruce, aby zabušil na sklo, ale svaly měl příliš zesláblé. Pokusil se vykřiknout, ale dokázal se jenom rozkašlat. V ústech měl odpornou pachuť. Do uší mu zaznělo zaharašení těžkých zámků, zasyčení vzduchu, zaskřípání dlouho nepoužívaných pantů.

Světla nad ním zářila jasně, ruce, které se ho dotýkaly, byly teplé. Pomohly mu posadit se, zatímco stále kašlal a jeho dech se srážel v chladném vzduchu. Někdo mu podal vodu. Tablety, které měl spolknout. Voda byla studená, tablety hořké. Troy do sebe vpravil několik doušků. Neudržel sklenici bez pomoci. Ruce se mu třásly a vracely se mu vzpomínky, scény z dlouhých hrozných snů. Měl pocit, že uplynuly celé geologické věky, a současně, že usnul teprve včera. Zachvěl se.

Papírová noční košile. Štípnutí sloupnuté náplasti. Škubnutí v paži, trubice vytažená z rozkroku. Dva muži v bílém mu pomáhali z rakve. Všude kolem něho stoupala pára, srážela se ve vzduchu a rozplývala se.

Když se Troy posadil, zamrkal do té záře, aby rozcvičil dlouho zavřená víčka, a rozhlédl se po řadách rakví plných živých lidí, jež se táhly ke vzdáleným zakřiveným stěnám. Strop mu připadal nízký, stlačený drtivou tíhou silných vrstev hlíny nad nimi. A ty roky. Uplynulo jich tolik. Všichni, na kterých mu záleželo, už jsou dávno ti tam.

Všechno bylo to tam.

Tablety ho pálily v krku. Snažil se polknout. Vzpomínky se rozplývaly jako sny po probuzení a Troy cítil, jak mu všechno, co znával, proklouzává mezi prsty.

Padl nazad, ale muži v bílých lacláčích to předvídali. Zachytili ho a položili na zem. Papírová košile zašustila na rozechvělé pokožce. Výjevy se vrátily; vzpomínky pršely jako pumy a potom zase zmizely.

Tablety to lépe nedokázaly. Než zničí minulost, bude to nějakou dobu trvat.

Troy začal vzlykat s obličejem přikrytým dlaněmi. Někdo mu na hlavu konejšivě položil ruku. Ti dva muži v bílém mu dopřáli tu chvíli. Nespěchali na něj. To byla laskavost předávaná od jednoho probuzeného k druhému, něco, co jednoho dne, až procitnou, poznají všichni lidé spící v těch rakvích.

A nakonec… zapomenou.

JEDNA

2049

Washington, D.C.

Vysoké prosklené skříně s exponáty a trofejemi kdysi sloužily jako knihovny. Prozrazovaly to drobné náznaky. Předměty v policích byly stovky let staré, zatímco panty a maličké zámky na prosklených dvířkách měly za sebou pouhé desítky roků. Rámy skel byly z třešňového dřeva, kdežto skříně samotné z dubu. Někdo se pokusil zamaskovat rozdíly mořidlem, ale kresba dřeva se lišila. Barva nebyla dokonalá. Na cvičené oko takové drobnosti doslova křičely.

Kongresman Donald Keene tyhle stopy vnímal, aniž by se o to snažil. Viděl zkrátka, že kdysi dávno tu proběhla rozsáhlá čistka, aby se uvolnil prostor. Někdy v minulosti odstranili ze senátorovy čekárny obligátní právnické knihy. Zůstala jich jenom hrstka. Zbylé svazky se tiše krčily v temných koutech vitrín, odsunuté téměř mimo dohled. Hřbety měly protkané prasklinami a stará kůže se odlupovala jako sluncem spálená pokožka.

V čekárně postávala a přecházela hrstka Keeneových kolegů – nováčků. Právě jim začínalo funkční období. Stejně jako Donald byli mladí a dosud beznadějně optimističtí. Přinášeli přece do Kapitolu změnu. Doufali, že dosáhnou toho, čeho jejich podobně naivní předchůdci nedosáhli.

Čekali, až na ně přijde řada, aby je přijal velký senátor Thurman z jejich domovského státu Georgia, a nervózně si přitom povídali. Donaldovi připomínali houf kněží čekajících na audienci u papeže, aby mu políbili prsten. Ztěžka vydechl a soustředil se na obsah vitríny. Zatoulal se duchem mezi ty poklady za sklem, zatímco kolega poslanec z Georgie žvanil o hygienicko-epidemiologickém středisku svého okresu:

„… a na svých webových stránkách mají podrobného průvodce, takovou tu příručku, jak se připravit a co dělat v případě – a teď se podržte – invaze zombií. Věřili byste tomu? Zombií! Jako by si i oni mysleli, že se něco může podělat a my se najednou začneme žrát navzájem…“

Donald potlačil úsměv v obavách, že si někdo všimne jeho odrazu ve skle. Odvrátil se a zadíval se na sbírku fotografií na stěně. Byl na nich zachycen senátor s posledními čtyřmi prezidenty. Na každém snímku stejná póza, stejný stisk ruky na stejném pozadí před ochablými prapory a efektně velkým státním znakem. Prezidenti se střídali, ale senátor jako by se skoro vůbec neměnil. Na prvním i posledním snímku měl bílé vlasy a plynutí dekád jako by se ho vůbec nedotýkalo.

Umístění fotografií takhle vedle sebe je do jisté míry znehodnocovalo. Vypadaly naaranžovaně. Falešně. Jako by se tahle sbírka nejmocnějších mužů světa ucházela o možnost zapózovat s lepenkovou kulisou u nějaké atrakce.

Donald se zasmál a kongresman z Atlanty se k němu připojil.

„Já vím, je to směšné, že? Zombie. Ale zamyslete se nad tím, ano? Proč by hygienicko-epidemiologické středisko vůbec mělo takovou terénní příručku mít, pokud by…“

Donald chtěl kolegu kongresmana opravit, povědět mu, čemu se doopravdy směje. Podívejte se na ty úsměvy, chtěl říci. Ty, co se nacházely na tvářích prezidentů. Senátor se tvářil, jako by byl raději někde jinde. Vypadalo to, jako by všichni z téhle posloupnosti vrchních velitelů věděli, kdo je tady nejmocnější, kdo tady bude ještě dlouho poté, co oni zase odejdou.

„… nešlo o nějakou radu typu ‚mějte všichni po ruce baseballovou pálku, baterky a svíčky‘, jen tak pro všechny případy, že ano? Na vytloukání mozků z hlavy.“

Donald vytáhl telefon a podíval se na čas. Pohlédl ke dveřím vedoucím z čekárny a položil si otázku, jak dlouho ještě bude muset čekat. Vrátil telefon do kapsy, obrátil se k vitríně a zahleděl se na oddíl, v němž se skvěla uniforma naaranžovaná jako křehké dílo origami. Levý náprsní díl blůzy nesl hradbu vyznamenání, rukávy byly složené a přišpendlené tak, aby vynikaly pletené zlaté pruhy na manžetách. Před uniformou, v dřevěném stojánku vyrobeném na míru, spočívala řada pamětních medailí, znamení úcty mužů a žen sloužících v zámoří.

Ty dvě kompozice byly více než výmluvné: uniforma z minulosti a medaile od těch, kdo sloužili v současnosti, zarážky ohraničující dvě války. Jednu, ve které senátor bojoval v mládí. A druhou, jíž se kdysi jako starší a moudřejší muž snažil zabránit.

„… jo, já vím, zní to šíleně, ale víte přece, co se psem udělá vzteklina. Tedy doopravdy, v biologickém…“

Donald se naklonil blíž, aby si pamětní medaile prohlédl. Číslo a heslo na každé z nich reprezentovaly jednu nasazenou jednotku. Nebo útvar? Nedokázal si vzpomenout. Jeho sestra Charlotte by to věděla. Byla tam někde v poli.

„Heleďte, vy z toho nejste ani trochu nervózní?“

Donald si uvědomil, že ta otázka mířila na něj. Obrátil se k upovídanému kongresmanovi čelem. Mohlo mu být zhruba jako Donaldovi, kolem pětatřiceti. Donaldovi připomínal zrcadlový odraz vlastních řídnoucích vlasů a rostoucího bříška, ten nepříjemný skluz do středního věku.

„Jestli jsem nervózní ze zombií?“ zasmál se Donald. „Ne, nemohu tvrdit, že bych byl.“

Kongresman přistoupil k Donaldovi a zatěkal očima k impozantní uniformě, vypjaté, jako by hruď válečníka byla stále ještě uvnitř.

„Ne,“ řekl. „Ze setkání s ním.“

Dveře do přijímací zóny se otevřely a z druhé strany k nim proniklo pípání telefonů.

„Kongresman Keene?“

Ve dveřích stála postarší recepční a její bílá blůza a černá sukně zdůrazňovaly štíhlou sportovní postavu.

„Senátor Thurman vás očekává,“ oznámila.

Donald kongresmana z Atlanty obešel a poklepal mu cestou na rameno.

„Hodně štěstí,“ vykoktal ten pán za ním.

Donald se usmál. Bojoval s pokušením povědět mu, že senátora zná docela dobře, protože se mu jako dítě houpával na kolenou. Ale měl příliš mnoho práce se zakrýváním své nervozity, než aby se tím zatěžoval.

Prošel kazetovými dveřmi z drahých dřev a vešel do senátorova doupěte. Nebylo to, jako když se stavoval v domě děvčete, které chtěl vyvézt na rande. Tohle bylo jiné. Doléhal na něj tlak skutečnosti, že se setkávají jako kolegové, zatímco Donald si stále připadal jako dítě.

„Tudy, prosím,“ řekla recepční. Vedla Donalda mezi dvěma řadami širokých stolů, na nichž pilně cvrlikaly telefony. Mladým mužům v oblecích a ženám v kostýmech a nažehlených blůzkách se jen míhaly ruce, jak je zdvíhali. Jejich znuděné výrazy nasvědčovaly tomu, že pro dopoledne pracovního dne je takový provoz normální.

Donald jeden stůl letmo přejel prsty, když procházel kolem. Mahagon. Zdejší asistenti mají hezčí stoly než on sám. A ta výzdoba: huňatý koberec, široká stará korunová římsa, starožitný kazetový strop, lustry, které mohly být skutečně z pravého křišťálu.

Na druhém konci bzučící a pípající místnosti se otevřely další kazetové dveře a vyvrhly kongresmana Micka Webba, jehož schůzka právě skončila. Mick si Donalda nevšiml; byl příliš zabrán do spisových desek, jež držel otevřené před sebou.

Donald se zastavil a počkal, až se jeho kolega a dávný kamarád z vysoké školy přiblíží na doslech. „Jakpak to šlo?“ otázal se.

Mick zvedl hlavu a zaklapl desky. Zasunul si je do podpaží a přikývl: „Jo, jo, proběhlo to skvěle.“ Usmál se. „Promiň, jestli jsme to přetáhli. Starý pán se mě nemohl nabažit.“

Donald se zasmál. Tomu rád věřil. Mick se do funkce vpravil snadno. Měl kouzlo osobnosti a sebedůvěru, jež plynuly z toho, že byl vysoký a pohledný. Donald si z něho často utahoval, že nemít tak mizernou paměť na jména, mohl by se jednou stát i prezidentem.

„To nic,“ uklidnil ho Donald a ukázal palcem přes rameno. „Navazoval jsem nová přátelství.“

Mick se zazubil. „To se vsadím.“

„No dobře. Uvidíme se zase na ranči.“

„Samo.“ Mick ho pleskl po paži deskami a zamířil k východu.

Donald zachytil zamračený pohled senátorovy recepční a pospíšil si dál. Pokynem ruky ho poslala do matně osvětlené kanceláře a zavřela za ním dveře.

„Kongresmane Keene.“

Senátor Paul Thurman vstal zpoza stolu a natáhl ruku. Blýskl povědomým úsměvem, který Donald znal z fotografií a z televize stejně dobře jako z dětství. Navzdory svému věku – muselo mu táhnout na sedmdesátku, pokud už ji nepřekročil – byl senátor zdatný a ve formě. Oxfordská košile obepínala vojenskou postavu, nad zavázanou kravatou se vydouval silný krk a bílé vlasy měl pevné a ukázněné, jako by stále byl v činné službě.

Donald přešel šerou místnost a stiskl senátorovi ruku.

„Rád vás vidím, pane.“

„Posaďte se, prosím.“ Thurman pustil Donaldovu ruku a ukázal na jedno z křesel před svým psacím stolem. Donald zapadl do zářivě červené kůže a zlaté cvočky v opěrkách mu připadaly jako masivní nýty v ocelových traverzách.

„Jak se má Helen?“

„Helen?“ Donald si narovnal kravatu. „Má se skvěle. Vrátila se do Savannah. Setkání s vámi na recepci ji opravdu potěšilo.“

„Vaše manželka je krásná žena.“

„Děkuji, pane.“ Donald se nutil do klidu, ale příliš se mu to nedařilo. Kancelář působila potemněle, přestože bylo rozsvíceno. Mraky venku začaly vyhlížet zlověstně – byly nízké a tmavé. Jestli začne pršet, bude se muset vrátit do své kanceláře podchodem. Tam dole to nesnášel. I když to tam vyložili kobercem a v pravidelných rozestupech nainstalovali osvětlení, stále bylo znát, že se nachází pod zemí. V chodbách pod Washingtonem si připadal jako potkan ve stoce. Neustále měl pocit, že se strop každou chvíli proboří.

„Jak se vám zatím zamlouvá práce?“

„Práce se mi líbí. Je jí hodně, ale je dobrá.“

Chystal se senátora zeptat, jak se daří Anně, ale než to stihl, dveře za ním se otevřely. Vešla recepční a přinesla jim dvě láhve vody. Donald jí poděkoval, zakroutil víčkem své láhve a zjistil, že už je otevřená.

„Doufám, že nemáte tolik práce, abyste nemohl udělat něco pro mě,“ pozvedl senátor Thurman jedno obočí. Donald si dal doušek vody a zauvažoval, jestli se ten trik s obočím dá naučit. Budil v něm nutkání vyskočit do pozoru a zasalutovat.

„Určitě si čas najdu,“ slíbil. „Po vší té agitaci, kterou jste mě podpořil? Vždyť bych jinak neprošel ani primárkami.“ Pohrával si s láhví v klíně.

„S Mickem Webbem se znáte už dlouho, že? Oba jste Buldoci.“ Donaldovi chvilku trvalo, než mu svitlo, že senátor má na mysli maskota jejich vysoké školy. Příliš se v Georgii sportu nevěnoval.

„Ano, pane. Do toho, Rafani.“ Doufal, že to řekl správně.

Senátor se usmál. Naklonil se kupředu, aby jeho obličej zachytil tlumené světlo dopadající na stůl. Donald sledoval, jak ve vráskách, které se jinak daly snadno přehlédnout, vystoupily stíny. Thurman díky hubenému obličeji a hranaté bradě vyhlížel mlaději zpředu než z profilu. Byl to člověk, který dosahoval svého spíš přímým přístupem než úskokem.

„Studoval jste v Georgii architekturu.“

Donald přikývl. Bylo snadné zapomenout, že zná Thurmana lépe než senátor jeho. Jeden z nich se v novinách objevoval častěji než ten druhý.

„Správně. Na bakalářské úrovni. Na magisterské jsem si zvolil plánování. Usoudil jsem, že bych mohl udělat víc dobrého, když budu lidem vládnout, než když budu kreslit krabice, do kterých se mají naskládat.“

Trhl sebou, když sám sebe uslyšel vyslovit tu větu. Byl to slogan ze školy, něco, co měl nechat za sebou spolu s rozmačkáváním plechovek od piva čelem a okukováním pozadí v minisukních. Snad po desáté si položil otázku, proč si senátor jeho a všechny ostatní nováčky z Kongresu sezval. Když dostal pozvánku, myslel si nejprve, že jde o společenskou návštěvu. Potom se svým pozváním pochlubil Mick a Donald usoudil, že jde o nějakou tradiční formalitu. Ale teď ho napadlo, jestli snad nejde o nějakou mocenskou hru, o snahu naklonit si poslance za Georgii pro ty případy, kdy Thurman bude v dolní a méně významné sněmovně potřebovat jejich hlasy.

„Povězte mi, Donny, jak dobře umíte udržet tajemství?“

V Donaldovi ztuhla krev. Přiměl se ten náhlý záchvat nervozity zaplašit smíchem.

„Přece mě zvolili, ne?“

Senátor Thurman se usmál. „A tak jste se o tajemstvích pravděpodobně dověděl to nejdůležitější.“ Pozvedl na pozdrav svou láhev vody. „Zatloukat. Popírat.“

Donald přikývl a znovu se napil. Nebyl si jistý, kam tohle směřuje, ale už se ho zmocňoval neklid. Měl pocit, že se schyluje k nějakému zákulisnímu jednání, jejichž vymýcení slíbil svým voličům, když mu dají hlas.

Senátor se zase opřel.

„Popírání je v téhle kuchyni tajná přísada,“ prohlásil. „Je to omáčka, která drží všechny ostatní ingredience pohromadě. Zvoleným nováčkům vždycky říkám tohle: Pravda vyjde najevo – vždycky –, ale zamíchá se mezi spoustu lží.“ Senátor zatočil rukou ve vzduchu. „Musíte se od každé pravdy i od každé lži distancovat se stejnou zálivkou. A potom necháte všechny ty nezávislé webové stránky a vyznavače konspiračních teorií, aby popletli lidi za vás.“

„É, ano, pane.“ Donald nevěděl, co by měl říci jiného, a tak si znovu přihnul vody.

Senátor znovu pozvedl obočí. Chvilku zůstal sedět úplně nehybně a pak se zničehonic zeptal: „Věříte na mimozemšťany, Donny?“

Donald málem vyfrkl vodu nosem. Zakryl si ústa rukou, rozkašlal se a musel si otřít bradu. Senátor se ani nehnul.

„Na mimozemšťany?“ Donald zavrtěl hlavou a otřel si mokrou dlaň o kalhoty na stehně. „Ne, pane. Tedy aspoň ne na ty, co unášejí lidi. Proč se ptáte?“

Přemýšlel, jestli to má být nějaká zkouška. Proč se ho senátor ptal, jestli umí udržet tajemství? Chce ho zasvětit do nějaké utajované skutečnosti? Senátor mlčel.

„Neexistují,“ prohlásil Donald konečně. Pátral po nějaké změně výrazu, po nějaké nápovědě. „Nebo ano?“

Starý pán se ušklíbl. „To je přesně ono,“ vysvětlil. „Ať už existují, nebo ne, mezi lidmi budou v obou případech kolovat stejné řeči. Překvapilo by vás, kdybych vám řekl, že existují?“

„Jo, to by mě setsakra překvapilo.“

„Dobře.“ Senátor k němu přes stůl přisunul desky.

Donald se na ně podíval a zvedl ruku. „Moment. Existují, nebo ne? Co se mi tím snažíte sdělit?“

Senátor Thurman se zasmál. „Samozřejmě, že neexistují.“ Stáhl ruku z desek a opřel se lokty o stůl. „Viděl jste, kolik od nás NASA chce, aby mohla letět na Mars a zpátky? O cestě k jiné hvězdě nemůže být ani řeči. Nikdy. A nikdo nelétá k nám. Proč by to, sakra, dělal?“ Donald nevěděl, co si má myslet, což byl pocit na hony vzdálený tomu, jak si připadal ještě před minutou. Chápal, co má senátor na mysli, jak se pravda a lež zdají být jako černá a bílá, ale když se promíchají, je všechno šedé a zmatené. Sklopil pohled k deskám. Podobaly se těm, které nesl Mick. Připomněly mu senátorovu náklonnost ke všemu zastaralému.

„Tohle je také popírání, distancujete se ode mě, že?“ Pozoroval senátora. „Tohle teď děláte. Snažíte se mě vyvést z konceptu.“

„Ne. To vám doporučuji, abyste se tolik nedíval na science fiction. Proč vlastně podle vás tihle intelektuálové vždycky sní o kolonizaci nějaké jiné planety? Máte představu, co by to obnášelo? Je to absurdní. Neekonomické.“

Donald pokrčil rameny. On to za absurdní nepokládal. Našrouboval víčko na láhev se zbytkem vody. „Sny o volném prostoru máme v povaze,“ opáčil. „O prostoru, do kterého se budeme moci šířit. Ostatně, neskončili jsme tady právě proto?“

„Tady? V Americe?“ Senátor se zasmál. „My jsme tady nenašli volný prostor, když jsme přišli. Vyplašili jsme tlupu lidí, pobili jsme je a udělali jsme si místo.“ Thurman ukázal na desky. „Což mě přivádí k tomuhle. Chtěl bych, abyste na tom zapracoval.“

Donald odložil láhev na kožené vykládání impozantního stolu a sáhl po deskách.

„Jde o něco, co má projít výborem?“

Snažil se krotit své naděje. Představa spoluautorství zákona hned v prvním roce funkce byla lákavá. Otevřel desky a naklonil je k oknu. Venku se schylovalo k bouřce.

„Ne, nic takového. Týká se to našeho úložiště jaderného odpadu.“ Donald přikývl. No samozřejmě. Ten úvod o tajemstvích a konspiracích náhle dával smysl, stejně jako to svolání georgijských kongresmanů. Šlo o úložiště jaderného odpadu, jež bylo ústřední součástí senátorova nového zákona o energetice, o komplex, ve kterém bude jednoho dne umístěna většina vyhořelého jaderného paliva světa. Případně, podle webových stránek, o kterých se Thurman zmínil, to měla být nová Oblast 51, nebo pracoviště pro vývoj nové zdokonalené superbomby, anebo vězení pro libertariány, kteří si koupili o nějakou tu zbraň víc. Vyberte si. V tom informačním šumu se ztratí jakákoliv pravda.

„Jo,“ přisvědčil Donald schlíple. „Mívám k tomu ze svého obvodu občas zábavné telefonáty.“ Neodvážil se dát k dobru ten o ještírcích. „Chci, abyste věděl, že osobně za tím zařízením stoprocentně stojím.“ Podíval se na senátora. „Jsem samozřejmě rád, že jsem o tom nemusel hlasovat veřejně, ale bylo na čase, aby někdo dal k dispozici svůj dvorek, že ano?“

„Přesně tak. Pro veřejné blaho.“ Senátor Thurman si dlouze přihnul vody, opřel se a odkašlal si. „Jste bystrý mladý muž, Donny. Ne každý chápe, jaký přínos to pro náš stát bude. Hotový záchranný kruh.“ Usmál se. „Promiňte, mohu vám pořád říkat Donny? Nebo si teď necháváte říkat Donald?“

„Slyším na obojí,“ zalhal Donald. Už se mu sice nelíbilo, když mu říkali Donny, ale změnit oslovení v půlce života bylo prakticky nemožné. Vrátil se k deskám a obrátil úvodní list. Pod ním našel výkres, který mu připadal nepatřičný. Byl… mu příliš známý. Známý, a přesto tam nepatřil. Pocházel z jiného života.

„Viděl jste ekonomické rozbory?“ otázal se Thurman. „Víte, kolik pracovních míst ten zákon přes noc vytvořil?“ Luskl prsty. „Čtyřicet tisíc, jenom takhle. A to jenom v Georgii. Spousta jich bude ve vašem obvodu, spousta v dopravě, spousta v překladištích. Samozřejmě teď, když prošel, budou naši méně pohotoví kolegové reptat, že měli dostat šanci nabídnout…“

„Tohle jsem kreslil já,“ přerušil ho Donald a vytáhl list papíru ze složky. Ukázal jej Thurmanovi, jako by snad senátora mělo překvapit, že se to do desek dostalo. Donald si lámal hlavu, jestli v tom nemá prsty senátorova dcera, jestli to od Anny není nějaký vtípek nebo poťouchlý pozdrav.

Thurman přikývl. „Ano. Potřebuje to rozpracovat do větších detailů, nemyslíte?“

Donald si prohlížel architektonický výkres a přemýšlel, co má tohle být za zkoušku. Na ten výkres si pamatoval. Byl to projekt z posledního ročníku do semináře ekoarchitektury, který vypracovával narychlo na poslední chvíli. Nebylo na něm nic neobvyklého ani převratného, jenom velká válcová budova o nějakých sto patrech, opláštěná sklem a betonem a s balkony přetékajícími zelení. Jedna polovina byla znázorněna v řezu, aby bylo vidět střídající se obytné, pracovní a nákupní úrovně. Konstrukce to byla úsporná ve srovnání se smělými vizemi spolužáků, jak si je pamatoval, a praktická tam, kde měl možnost riskovat. Z ploché střechy trčely chomáče zeleně – strašné klišé, ústupek uhlíkové stopě.

Stručně řečeno, byla jednotvárná a nudná. Donald si nedokázal představit, že by se tak bezvýrazná konstrukce mohla tyčit třeba vedle velkolepé nové generace soběstačných mrakodrapů v pouštích Dubaje. Rozhodně nechápal, co s ní chce senátor dělat.

„Do větších detailů,“ zopakoval polohlasem senátorova slova. Zalistoval zbytkem složky a hledal nějaké náznaky, nějaký kontext.

„Moment.“ Donald si prohlédl seznam požadavků jakoby sepsaný potenciálním zákazníkem. Jeho pohled přitáhla slova, o kterých už zapomněl, že se je někdy učil: průchodnost interiéru, půdorys podlaží, klimatizace, hydroponie…

„Budete se muset obejít bez denního světla.“ Senátor Thurman se naklonil nad stůl a židle pod ním zavrzala.

„Promiňte?“ Donald pozvedl desky. „Co přesně ode mě chcete?“

„Navrhoval bych taková světla, která používá moje žena.“ Sevřel ruku do kroužku a ukázal do středu. „Nechává semínka klíčit v zimě a svítí na ně žárovkami, které mě stojí celé jmění.“

„Myslíte umělé růstové osvětlení.“

Thurman znovu luskl prsty. „A neohlížejte se na náklady. Cokoliv budete potřebovat. Seženu vám také nějakou pomoc pro technické záležitosti. Nějakého inženýra. Celý tým.“

Donald znovu zalistoval ve složce. „K čemu to bude? A proč já?“

„To je taková stavba co kdyby. Nejspíš ji nikdy nebude nutné použít, ale nenechají nás skladovat palivové tyče, dokud tenhle šmejd nebude poblíž. Něco jako když jsem musel nechat sklepní okno předělat na… jak se to říká? Nouzový východ? – aby můj dům při kolaudaci prošel.“

„Únikový východ.“ To sousloví naskočilo Donaldovi samo.

„Ano. Únikový východ.“ Senátor ukázal na desky. „Tahle stavba je něco jako to okno. Musíme ji postavit, aby zbytek při kolaudaci uspěl. Uchýlí se do ní zaměstnanci úložiště v nějakém nepravděpodobném případě úniku radiace nebo útoku. Úkryt. A musí být dokonalý, jinak tenhle projekt stopnou dřív, než řekneme švec. To, že nám zákon schválili a podepsali, ještě zdaleka neznamená, že jsme za vodou, Donny. Jeden projekt na západě už takhle byl před desítkami let schválen, získal finance, a přesto nakonec padl.“

Donald věděl, o čem je řeč. Úložiště vyhloubené pod horou. Na Kapitolu se šuškalo, že georgijský projekt má asi tak stejné šance na úspěch. Desky mu v rukou při tom pomyšlení snad trojnásobně ztěžkly. Žádají ho, aby spojil své jméno s možným budoucím nezdarem. Měl by dát v sázku svou nově získanou funkci.

„Micka Webba jsem nechal pracovat na něčem přidruženém. Logistika a plánování. Budete potřebovat na několika věcech spolupracovat. A Anna se nechala dlouhodobě uvolnit ze svého místa na MIT, aby také přiložila ruku k dílu.“

„Anna?“ Donald roztřesenou rukou zatápal po láhvi s vodou.

„Samozřejmě. Bude vám na tom projektu dělat hlavního inženýra. V materiálech jsou roztroušené podrobnosti o tom, co bude potřebovat.“

Donald si přihnul vody a přinutil se ji polknout.

„Jistě, mohl bych přizvat i spoustu jiných lidí, ale tenhle projekt nesmí ztroskotat, chápete? Musíme na tom dělat jako rodina. Proto chci využít lidí, které znám, kterým mohu věřit.“ Senátor Thurman propletl prsty. „Jestli to má být jediná věc, pro jejíž vykonání jste byl zvolen, chci, abyste ji udělal správně. Především proto jsem agitoval ve váš prospěch.“

„Samozřejmě.“ Donald zakýval hlavou, aby zakryl svůj zmatek. Během voleb měl obavy, že senátorova podpora pramení ze starých rodinných vazeb. Tohle bylo kdovíproč ještě horší. Donald vůbec senátora nevyužíval; bylo to přesně naopak. Nově zvolený kongresman si prohlížel výkres na svém klíně a zmocňoval se ho pocit, že jedna práce, na kterou nebyl náležitě připraven, se rozplývá – jenom proto, aby ji nahradila jiná práce, jež se zdá stejně skličující.

„Moment,“ řekl. „Já to pořád nechápu.“ Upřeně si prohlížel starý výkres. „K čemu růstová světla?“

„Protože ta stavba, jejíž návrh po vás chci, bude v podzemí.“

DVA

2110

SILO 1

Zatímco lékař pumpoval gumovým balonkem, Troy zadržoval dech a snažil se zůstat klidný. Nafukovací pás se mu nadouval kolem bicepsu, až nakonec sevřel kůži. Troy si nebyl jistý, jestli zadržený dech a uklidněný tepnějak ovlivní krevní tlak, ale měl silné nutkání udělat na muže v bílých lacláčích dojem. Chtěl, aby jeho výsledky vyšly jako normální.

V ruce mu zapulzovalo několik tepů. Ručička poskakovala a vypouštěný vzduch syčel.

„Osmdesát na padesát.“ Rozepínaný pruh vydal páravý zvuk. Troy si třel zaškrcené místo.

„Je to v pořádku?“

Lékař si udělal poznámku do papírů na přenosné podložce. „Je nízký, ale nevybočuje z normy.“ Asistent za ním nalepil štítek na pohárek tmavé moči a uložil jej do malé ledničky. Troy mezi vzorky zahlédl nedojedený sendvič. Nezabalený.

Podíval se na svá holá kolena trčící z modré papírové noční košile. Nohy měl bledé a zdály se mu tenčí, než jak si je pamatoval. Kostnaté.

„Pořád nesevřu ruku v pěst,“ oznámil lékaři a několikrát přitom otevřel a zavřel ruku.

„To je naprosto normální. Síla se vám zase vrátí. Zadívejte se do světla, prosím.“

Troy se zahleděl do jasného paprsku a snažil se nemrkat.

„Jak dlouho to děláte?“ zeptal se lékaře.

„Vy jste můj třetí probouzený. Dva jsem ukládal.“ Spustil světlo a usmál se na Troye. „Sám jsem venku jenom několik týdnů. Mohu vám potvrdit, že se vám síla vrátí.“

Troy přikývl. Lékařův asistent mu podal další tabletu a sklenku vody. Troy zaváhal. Hleděl na modrou kapsli, která mu ležela na dlani.

„Dnes ráno dvojitá dávka,“ oznámil lékař. „Nadále budete dostávat po jedné se snídaní a s večeří. Nevynechte žádné užívání, prosím.“

Troy zvedl hlavu. „Co se stane, když si to nevezmu?“ Lékař zavrtěl hlavou a zamračil se, ale neřekl nic.

Troy si hodil tabletu do úst a spláchl ji vodou. Hořkost se mu rozlila až do krku.

„Některý z asistentů vám přinese nějaké oblečení a tekutou výživu, aby se vám rozhýbal trávicí trakt. Kdyby vás trápily nějaké závratě nebo návaly zimnice, musíte mi hned zavolat. Jinak vás tu za šest měsíců čekáme zpátky.“ Lékař si něco poznamenal a uchechtl se. „Tedy, ujme se vás někdo jiný. Mně už skončí turnus.“

„Dobře.“ Troy se zachvěl.

Lékař zvedl hlavu od papírů. „Není vám zima, že? Nechávám tady trochu přitopeno.“

Troy zaváhal a nakonec řekl: „Ne, doktore. Není mi zima. Už ne.“

Troy na dosud slabých nohou nastoupil do výtahu na konci chodby a zahleděl se na řady očíslovaných tlačítek. Pokyny, které dostal, sice obsahovaly popis trasy do jeho kanceláře, ale on si cestu matně pamatoval. Jeho orientace z větší části přečkala i ty desítky let spánku. Pamatoval si, jak stále dokola studoval jednu knihu, pamatoval si na tisíce mužů přidělených k různým turnusům, na pochůzky po objektu, než ho znovu – jako předtím ženy – uložili k ledu. Orientace mu sloužila, jako by se tudy pohyboval naposledy včera; to starší vzpomínky se mu vytrácely.

Dveře výtahu se automaticky zavřely. Jeho byt se nacházel ve třicátém sedmém patře; to si pamatoval. Jeho kancelář byla ve třicátém čtvrtém. Sáhl po tlačítku s úmyslem zamířit přímo ke svému stolu, ale zjistil, že mu ruka vylétla až nahoru. Ještě mu zbývalo několik minut, než bude potřebovat někde být, a zmocnila se ho nějaká zvláštní touha, nějaké nutkání vyvézt se co nejvýš, vystoupat nahoru tou hlínou, která se svírala ze všech stran.

Výtah se zabzučením ožil a rozjel se šachtou nahoru. Kolem prohučela jiná kabina, anebo možná protizávaží. Kruhová tlačítka přeblikávala s míjenými patry. Bylo jich hodně, celkem sedmdesát. Mnohá z nich byla po létech užívání uprostřed setřená. To mu nepřipadalo správné. Jako by ještě včera byla tlačítka lesklá a nová. Takové ještě včera bylo všechno.

Výtah zpomalil. Troy se opřel dlaní o stěnu, aby na dosud nejistých nohou udržel rovnováhu.

Cinklo to a dveře se otevřely. Troy zamrkal do jasného světla na chodbě. Vystoupil z výtahu a přešel krátkou vzdálenost k místnosti, odkud bylo slyšet hovor. Nově nafasované boty byly nepoddajné, uniformní šedé pracovní kalhoty s laclem svědily. Pokoušel se představit si, jaké bude probouzet se takhle ještě devětkrát s takovým pocitem slabosti a dezorientace. Deset turnusů po šesti měsících. Deset turnusů, na které se dobrovolně přihlásil. Uvažoval, jestli se to bude postupně zlepšovat, nebo jestli mu bude jenom hůř a hůř.

Když vešel do kavárny, ruch poněkud ztichl. Obrátilo se k němu několik hlav. Ihned zjistil, že jeho šedé lacláče nejsou tak úplně uniformní. U stolků vládla pestrá směs barev: velký shluk červených, hezkých pár žlutých, jeden muž v oranžovém. V šedém tu nebyl nikdo jiný.

Lepkavá pasta, kterou dostal jako první jídlo, mu znovu zaškrundala v žaludku. Ještě šest hodin nesměl sníst nic jiného, a proto mu vůně potravy z konzerv připadala neodolatelná. Připomněl si jídlo, na kterém žil během zaškolování. Týdny a týdny stále stejné kaše. Teď to budou měsíce. Stovky let.

„Dobrý den, pane.“

Jakýsi mladík na Troye kývl, když procházel kolem, a pak zamířil k výtahům. Troy měl pocit, že ho zná, ale nebyl si tím jistý. Ten člověk podle všeho poznal jeho. Anebo se odlišuje svými šedými lacláči?

„První turnus?“

Přiblížil se starý pán s věncem jemných bílých vlasů kolem hlavy. V rukou držel podnos a usmíval se na Troye. Otevřel kontejner na recyklovaný odpad, vsunul dovnitř celý podnos a nechal jej s rachotem dopadnout.

„Přišel jste se podívat ven?“

Troy přikývl. V kavárně byli samí muži. Jenom muži. Kdysi mu vysvětlovali, proč je to bezpečnější. Pokoušel se vzpomenout si, zatímco muž se stařeckými skvrnami na kůži založil ruce na prsou a postavil se vedle něj. Nikdo se tu nikomu nepředstavoval. Troyovi prolétla hlavou myšlenka, jestli snad jména během těchto šestiměsíčních turnusů neznamenají jen málo. Zadíval se přes rušné stolky na obří obrazovku, jež pokrývala zadní stěnu.

Nad plochou pokrytou polorozpadlými troskami se honily prašné víry a nízké mraky. Ze země trčelo několik neživotně pokleslých kovových tyčí po dávno zmizelých stanech a vlajkách. Troyovi přišlo něco na mysl, ale nedokázal to pojmenovat. Žaludek se mu kolem pasty a hořké tablety sevřel jako pěst.

„Tohle bude můj druhý turnus,“ řekl muž.

Troy ho sotva vnímal. Slzícíma očima těkal po sežehnutých pahorcích, po šedých svazích stoupajících k temným a hrozivým mrakům. Kolem dokola roztroušené trosky zvětrávaly. Příští nebo přespříští turnus bude všechno pryč.

„Ze salonku byste viděl dál,“ otočil se muž a ukázal podél zdi. Troy věděl docela dobře, o které místnosti muž mluví. Sotva mohl tušit, nakolik Troy tuto část budovy zná.

„Ne, děkuji,“ vykoktal Troy a mávnutím ruky muže odbyl. „Myslím, že už jsem viděl dost.“

Zvědavé obličeje se obrátily zpět k podnosům a hovor se opět rozproudil. Protkávalo jej cinkání lžic a vidliček o kovové misky a talíře. Troy se otočil a bez dalšího slova odešel. Nechal ten ošklivý výjev za sebou – obrátil se zády k jeho děsivosti. Roztřeseně pospíchal k výtahu, kolena slabá nejenom z dlouhého spánku. Potřeboval být sám, tentokrát u sebe nikoho nechtěl, žádné soucitné ruce, které by ho hladily, zatímco bude plakat.

TŘI

2049

Washington, D.C.

Donald držel tlustou složku pod sakem a pospíchal deštěm. Rozhodl se raději zmoknout, než aby čelil své klaustrofobii v tunelech.

Po mokrém asfaltu kolem svištěla auta. Počkal na větší rozestup, ignoroval semafory a přeběhl ulici.

Před ním se zrádně leskly mramorové schody Rayburnu, kancelářské budovy Sněmovny reprezentantů. Opatrně po nich vyšel a cestou dovnitř poděkoval vrátnému.

Pracovník ostrahy uvnitř lhostejně postával, zatímco Donald strčil do skeneru identifikační kartu a červené oči bez mrknutí zapípaly nad čárovým kódem. Zkontroloval, zda složka, kterou mu dal Thurman, je stále suchá, a pozastavil se nad tím, proč jsou takové pozůstatky minulosti stále považovány za bezpečnější než e-mail nebo digitální kopie.

Jeho kancelář se nacházela v prvním patře. Zamířil ke schodům, protože jim dával přednost před stařičkým a pomalým výtahem Rayburnu. Když sešel z tlustého běhounu za dveřmi, podrážky mu zaskřípaly na dlaždicích.

V chodbě nahoře panoval obvyklý blázinec. Spěšně kolem něj procupitaly dvě stážistky ze střední školy, ze všeho nejspíš proto, aby donesly kávu. Před kanceláří Amandy Kellyové stál televizní štáb a přenosné reflektory zalévaly září ji i mladou reportérku. Angažované voliče a dychtivé lobbisty bylo poznat podle průkazek hostů zavěšených na krku. Tyto dvě skupiny se od sebe na první pohled lišily. Voliči se tvářili zamračeně a bez výjimky působili ztraceně. Lobbisté měli v obličeji výraz kočky Šklíby a proplouvali chodbami s větší sebedůvěrou než nově zvolení kongresmani.

Donald otevřel složku. Proplétal se tím chaosem, předstíral, že je do ní začtený, a doufal, že se vyhne konverzaci. Protáhl se za kameramanem a vklouzl do své sousední kanceláře.

Margaret, jeho sekretářka vstala od svého stolu. „Pane, máte návštěvu.“

Donald se rozhlédl po čekárně. Byla prázdná. Pak si všiml, že dveře do jeho pracovny jsou pootevřené.

„Promiňte, pustila jsem ji dovnitř.“ Margaret pantomimicky předvedla nesení těžké krabice; s rukama v úrovni pasu se zaklonila.

„Prý nese nějakou dodávku od senátora.“

Donald mávnutím ruky zaplašil její obavy. Margaret byla starší než on, kolem pětačtyřiceti, a měla skvělé pracovní hodnocení, ale trpěla konspirativními sklony. Pravděpodobně získanými léty zkušeností.

„To je v pořádku,“ ujistil ji. Připadalo mu zajímavé, že existuje sto senátorů, z toho dva z jeho státu, ale jenom toho jediného stačilo označit samotnou funkcí. „Zjistím, o co jde. Zatím bych potřeboval, abyste mi do rozvrhu zařadila každodenní volný blok. Hodina nebo dvě po ránu by byly ideální.“ Ukázal jí desky. „Dostal jsem něco, co mi zabere hezkou fůru času.“

Margaret přikývla a posadila se k počítači. Donald zamířil k pracovně.

„Ehm, pane…“

Ohlédl se. Ukázala si na hlavu. „Vaše vlasy,“ sykla.

Několikrát si rázně pročísl vlasy rukou, aby z nich vytřepal vodu, a kapky se kolem něj rozstříkly jako vyplašené blechy. Margaret se zamračila a bezmocně pokrčila rameny. Donald to vzdal a otevřel dveře v očekávání, že uvidí někoho sedět před svým stolem.

Místo toho spatřil, jak se někdo vrtí pod ním.

„Haló?“

Dveře narazily do něčeho na zemi. Donald za ně nakoukl a uviděl velkou krabici s obrázkem počítačového monitoru. Pohlédl na stůl a zjistil, že displej už je nainstalovaný.

„Jé, ahoj.“

Z prostoru pod stolem zněl ten pozdrav tlumeně. Štíhlé boky v sukni s rybinovým vzorem se pozpátku vrtivě soukaly ven k němu. Donald věděl, kdo to je, dřív, než se vynořila hlava. Zalil ho nával provinilosti a hněvu, že přišla bez ohlášení.

„Hele, měl bys uklízečce připomenout, aby tady taky občas vysála prach.“ Anna Thurmanová vstala a usmála se. Oprášila si dlaně a jednu k němu natáhla. Donald jí nervózně stiskl ruku. „Nazdar, cizinče.“

„Jo. Nazdar.“ Dešťová voda mu stékala po tvářích a krku a maskovala jakékoliv nenadálé kapky potu. „Co se děje?“ Obešel stůl, aby si od ní udržel odstup. Nový monitor tam nevinně stál s obrazovkou zmatnělou ochrannou fólií.

„Táta měl za to, že by se ti hodil jeden navíc.“ Anna si odhrnula za ucho neposlušnou kadeř kaštanových vlasů. Když jí uši takhle trčely ven, dosud měla ten svůdný elfí vzhled. „Tak jsem se toho ujala,“ vysvětlila a pokrčila rameny.

„Aha.“ Položil desky na stůl a připomněl si výkres, který v něm nakrátko vzbudil podezření, že přišel od ní. A teď ji má tady. Zachytil svůj odraz v novém monitoru a uviděl, jaké vrabčí hnízdo si udělal z vlasů. Zvedl ruku a pokusil se je uhladit.

„A ještě jedna věc,“ prohlásila Anna. „Tvému počítači by se lépe vedlo na stole. Já vím, že to nevypadá esteticky, ale jinak se ti zacpe prachem. Prach je na tyhle drobečky hotový mor.“

„Jo, dobře.“ Posadil se a zjistil, že už nevidí na křeslo naproti stolu. Posunul nový monitor stranou, zatímco Anna obešla stůl a zůstala naprosto uvolněně stát se založenýma rukama vedle něj. Jako kdyby se naposledy viděli teprve včera.

„Ty jsi tedy ve městě,“ řekl.

„Od minulého týdne. Chtěla jsem se u tebe a Helen zastavit v sobotu, ale měla jsem moc práce se zabydlováním. Vybalovala jsem věci, víš?“

„Jo.“ Náhodou zavadil o myš a starý monitor se rozsvítil. Počítač běžel. Zděšení z toho, že je v jedné místnosti s expřítelkyní, opadlo právě natolik, aby si uvědomil časové souvislosti dopoledního dění.

„Moment.“ Obrátil se k Anně. „Ty jsi tady instalovala tohle, zatímco se mě tvůj otec ptal, jestli mám o jeho projekt zájem? Co kdybych odmítl?“

Pozvedla jedno obočí. Donald pochopil, že tohle se nacvičit nedá – že to je nadání, které se dědí.

„Volby ti prakticky naservíroval v dárkovém balení,“ prohlásila pevně.

Donald sáhl po složce a prohrábl listy palcem. „Aspoň iluze svobodné vůle by byla fajn.“

Anna se zasmála. Donald měl pocit, že mu co nevidět pročísne vlasy. Spustil ruku ze složky a osahal si náprsní kapsu, jestli v ní má mobil. Připadalo mu, jako by tam Helen byla s nimi. Přepadla ho touha jí zavolat.

„Byl na tebe táta aspoň hodný?“

Vzhlédl k ní a zjistil, že se ani nepohnula. Ruce měla stále založené na prsou, jeho vlasů se ani nedotkla – nebylo proč propadat panice.

„Cože? Jo. Byl bezva. Jako za starých časů. Vlastně jako by ani nezestárl.“

„On ve skutečnosti nestárne, víš?“ Přešla místnost, posbírala tvarované kusy plastové pěny a hlučně je naházela do krabice. Donald se přistihl, že zabloudil pohledem k její sukni, a přiměl se dívat jinam.

„Přistupuje ke své nanoléčbě skoro nábožně. Začal kvůli kolenům. Vojsko mu to nějakou dobu hradilo. Teď na to přísahá.“

„To jsem nevěděl,“ zalhal Donald. Samozřejmě se mu donesly zvěsti. Lidé mluvili o „botoxu pro celé tělo“. Prý je to lepší než testosteronové přípravky. Stálo to sice celé jmění a člověku to nemělo udržet život navěky, ale rozhodně to dokázalo oddálit bolesti stáří.

Anna přimhouřila oči. „Nevidíš na tom snad nic špatného, nebo snad ano?“

„Co? Ne. Nejspíš je to v pořádku. Já bych to jenom nikdy neudělal. Moment – proč se ptáš? Neříkej mi, že jsi…?“

Anna si opřela ruce v bok a naklonila hlavu ke straně. Na tom defenzívním postoji bylo něco nezvykle svůdného, něco, co smazalo všechny ty roky od chvíle, kdy se viděli naposled.

„Myslíš si snad, že to potřebuju?“ zeptala se ho.

„Ne, to ne…“ Zamával rukama. „Jde jenom o to, že já bych na to asi nikdy nepřistoupil.“

Ušklíbla se. Dospělostí Annina krása ztvrdla a štíhlá postava se uhladila, ale mladická razance jí zůstala. „To říkáš teď,“ připomněla mu. „Ale počkej, až tě začnou bolet klouby, nebo až si vyhodíš ploténku jenom tím, že třeba prudčeji otočíš hlavou. Potom budeš mluvit jinak.“

„No dobře.“ Spráskl ruce. „Dnešek byl opravdu nabitý připomínkami starých časů.“

„To byl. A teď, který den by se ti nejvíc hodil?“ Anna poskládala chlopně krabice a nohou ji odsunula ke dveřím. Znovu obešla stůl, postavila se vedle něj, jednou rukou se opřela o židli a druhou sáhla po myši.

„Jaký den?“

Přihlížel, jak Anna mění nějaké nastavení počítače a druhý monitor ožívá. Ucítil napětí v rozkroku, ucítil její obvyklý parfém. Vánek, který rozvířila chůzí, jako by ho celého ovíval. Měl z toho tak silný pocit tělesného dotyku, pocit laskání, že nevěděl, jestli právě teď Helen nepodvádí, přestože Anna jenom upravila polohu šoupátek na panelu příkazů.

„Umíš to používat, ne?“ Přetáhla myší starou hru pasiáns z jedné obrazovky na druhou.

„É, jo.“ Donald se zavrtěl. „Ehm, co myslíš tím, který den mi bude vyhovovat?“

Pustila myš. Měl z toho pocit, jako by mu odtáhla ruku ze stehna.

„Táta chce, abych vyřešila technické úseky plánu.“ Ukázala na desky, jako by přesně věděla, co v nich je. „Vzala jsem si v Institutu neplacené volno, dokud projekt Atlanta nepoběží jako hodinky. Předpokládám, že se budeme potřebovat jednou týdně sejít na poradu.“

„Aha. Dobře. Budu ti muset dát vědět později. Mám tady nabitý rozvrh, každý den jiný.“

Představoval si, co by mu asi řekla Helen, kdyby se s Annou scházel každý týden.

„Mohli bychom si třeba nasdílet pracovní prostor v AutoCADu,“ navrhl. „Povolím ti přístup ke své dokumentaci…“

„To bychom mohli.“

„A komunikovat e-mailem. Nebo prostřednictvím videokonferencí. Co ty na to?“

Anna se zamračila. Donald si uvědomil, že se chová příliš průhledně. „Ano, něco takového zařídíme.“

Když se obracela ke krabici, přelétl jí po tváři záblesk zklamání a Donalda se zmocnilo nutkání omluvit se jí, jenže něco takového by vykřičelo jeho problém neonovými nápisy: Ve tvé přítomnosti si nevěřím. Nebudeme přátelé. Co tady, do hajzlu, vlastně děláš?

„Ale s tím prachem bys opravdu měl něco udělat.“ Ohlédla se ke stolu. „Vážně, počítač se jím zahltí.“

„Dobře, udělám.“ Zvedl se a oběhl stůl, aby ji vyprovodil. Anna se sehnula pro krabici.

„Odnesu ti ji.“

„Neblbni,“ napřímila se s krabicí opřenou o bok a přidržovala ji jednou rukou. Usmála se a znovu si odhrnula pramen vlasů za ucho. Jako by odcházela z jeho ložnice na koleji. Stejná rozpačitá chvíle ranního loučení pod dojmem předešlé noci.

„Dobře. Máš moji e-mailovou adresu?“

„Jsi teď v modrých stránkách,“ připomněla mu.

„Jo.“

„Mimochodem, vypadáš skvěle.“ A než stihl ustoupit nebo se začít bránit, s úsměvem mu upravila vlasy.

Donald zkameněl. Když se opět vrátil k životu, Anna byla pryč a nechala ho tam stát osamoceného a prostoupeného pocitem viny.

ČTYŘI

2110

SILO 1

Troy měl zpoždění. První den prvního turnusu, už teď plačtivá hromádka neštěstí, a ještě přijde pozdě. Ve spěchu, aby byl co nejrychleji pryč z kavárny, aby byl sám, nastoupil omylem do pomalého výtahu. A teď, když se snažil zase se sebrat, výtah zastavoval snad v každém podlaží, aby vyvrhl a nabral cestující.

Vmáčkl se do kouta, protože výtah znovu zastavil a nějaký muž se zápolením vmanévroval dovnitř vozík plný těžkých krabic. Za ním se vtlačil ještě jeden pán s nákladem jarní cibulky a několik zastávek stál vedle Troye. Nikdo nepromluvil. Muž s cibulí vystoupil, ale pach zůstal. Troy se otřásl jedním prudkým trhnutím, jež putovalo od spodku zad do rukou, ale nijak se nad tím nepozastavil. Vystoupil ve třicátém čtvrtém a snažil se vzpomenout si, proč byl předtím tak rozčilený.

Ústřední výtahová šachta ústila do úzké chodby, která ho zavedla ke stanovišti ostrahy. Půdorys patra mu připadal nejasně povědomý, a přece kdovíproč cizí. Znervózňovaly ho známky opotřebování koberce i ošoupaná skvrna na oceli uprostřed příčky turniketu, v místě, kde se o ni celé roky otírala lidská stehna. Byly to roky, které pro Troye neexistovaly. To opotřebení se před ním objevilo jako kouzlem, jako škody objevené po opileckém oknu.

Osamělý strážný ve službě vzhlédl od nějaké četby a kývl hlavou na pozdrav. Troy položil dlaň na obrazovku zakalenou používáním. Žádný hovor. Nepadlo ani slovo. Žádná snaha o navázání trvalejších vztahů. Kontrolka nad panelem se rozsvítila zeleně, v podstavci to hlasitě cvaklo a Troy z otáčivé tyče nepatrně setřel další lesk, jak se protlačil dovnitř.

Na konci chodby se Troy zastavil a vytáhl z náprsní kapsy své pokyny. Na zadní straně měl připojenou poznámku od lékaře. Odhrnul ji a otáčel plánkem, aby se zorientoval. Byl si docela jistý, že cestu znal, ale všechny vědomosti se mu střídavě ztrácely v mlhách.

Přerušované čáry na mapce mu připomněly plány únikových cest pro případ požáru, které viděl viset na zdi někde jinde. Vyznačená trasa ho zavedla k řadě malých kanceláří. Cvakání klávesnic, lidský hovor, zvonění telefonů – zvuky pracoviště v něm vyvolaly nechuť. A také palčivou nejistotu, jestli si nevybral práci, kterou určitě nebude schopen vykonávat.

„Troy?“

Zastavil se a ohlédl se po muži stojícím ve dveřích, které právě minul. Pohled na mapu mu prozradil, že málem přešel svou kancelář.

„To jsem já.“

„Merriman.“ Ruku mu nepodal. „Máte zpoždění. Pojďte dovnitř.“ Merriman se otočil a zapadl zpět do kanceláře. Troy se vydal za ním. Nohy ho bolely od chůze. Toho člověka poznával, nebo si to aspoň myslel. Nedokázal si ale vzpomenout, jestli ze zaškolení, nebo z nějaké jiné příležitosti.

„Promiňte, že jdu pozdě,“ začal Troy s vysvětlováním. „Nastoupil jsem do špatného výtahu a…“

Merriman mávl rukou. „To je v pořádku. Nepotřebujete se napít?“

„Postarali se o mě.“

„Jo vlastně.“ Merriman zvedl ze stolu průhlednou termosku s modrým obsahem a napil se. Troy si tu ohavnou chuť pamatoval. Starší muž spustil termosku, mlaskl a vydechl.

„Je to hnus,“ poznamenal.

„Jo.“ Troy se rozhlédl po kanceláři, svém působišti pro příštích šest měsíců. Odhadoval, že to místo už je notně staré. Merriman také. Nedalo se poznat, jestli za poslední měsíce zešedivěl o něco víc, ale udržoval tam pořádek. Troy se rozhodl prokázat svému nástupci stejnou laskavost.

„Pamatujete si svoje zaškolení?“ Merriman srovnal nějaké složky na stole.

„Jako by to bylo včera.“

Merriman s pochybovačným úsměvem vzhlédl. „Jasně. No, posledních pár měsíců se nedělo nic vzrušujícího. Na začátku mého turnusu jsme sice měli nějaké technické problémy, ale vyřešili jsme je. Máme tu nějakého Jonese, na kterého bude dobré se obracet. Je venku několik týdnů a je o hodně šikovnější než ten chlapík před ním. Vytáhl mě z bryndy. Pracuje v elektrárně dole v šedesátém osmém, ale umí ledacos a spraví prakticky cokoliv.“

Troy přikývl. „Jones. Budu si to pamatovat.“

„Dobře. No, nechal jsem vám v těch složkách nějaké poznámky. Pár pracovníků jsme museli zmrazit dlouhodobě, protože byli neschopní dalšího turnusu.“ S vážným výrazem zvedl hlavu. „Neberte to na lehkou váhu, ano? Spoustě lidí by se líbilo celé to tady místo práce prospat. Neuchylujte se k dlouhodobému zmrazení, dokud si nebudete úplně jistý, že to nedokážou zvládnout.“

„Rozumím.“

„Dobře.“ Merriman přikývl. „Doufám, že budete mít bezproblémový turnus. Já musím běžet, než tohle svinstvo zabere.“ Znovu si řádně přihnul a Troy se soucitně ušklíbl. Merriman ho obešel, poplácal ho po rameni a natáhl se po vypínači světel. Na poslední chvilku se zarazil, ohlédl se, pokýval hlavou a byl ten tam.

A to bylo celé předání funkce.

„Hej, počkejte!“ Rozhlédl se po kanceláři, vyběhl ven a Merrimana ještě uviděl zatáčet do hlavní chodby ke stanovišti ostrahy. Rozběhl se za ním, aby ho dohonil.

„Necháváte rozsvíceno?“ zeptal se Merriman. Troy se ohlédl přes rameno. „Jo, ale…“

„Nezapomínejte na dobré návyky.“ Merriman zatřásl termoskou. „Vytvořte si je.“

Z jedné kanceláře vyrazil zavalitý muž a namáhavě je dohonil.

„Merrimane! Ty už končíš turnus?“

Oba muži si vřele potřásli rukama. Merriman se usmál a přikývl.

„Končím. Tady Troy to přebírá po mně.“

Muž pokrčil rameny a nepředstavil se. „Já končím za dva týdny,“ oznámil, jako by to mělo vysvětlovat jeho lhostejnost.

„Hele, mám zpoždění,“ řekl Merriman a střelil po Troyovi trochu vyčítavým pohledem. Vtiskl termosku příteli do ruky. „Tumáš. Zbytek si můžeš nechat.“ Obrátil se k odchodu a Troy se vydal za ním.

„Ne, díky!“ zavolal za nimi ten muž se smíchem a zamával termoskou.

Merriman pohlédl na Troye. „Promiňte, chtěl jste se na něco zeptat?“ Prošel turniketem a Troy za ním. Strážný ani nezvedl hlavu od tabletu.

„Jo, pár dotazů mám. Nebude vám vadit, když sjedu dolů s vámi? Moje zaškolení bylo… neúplné. Nečekané povýšení. Rád bych si několik věcí ujasnil.“

„No, zabránit vám v tom nemůžu. Teď velíte vy.“ Merriman píchl prstem do přivolávacího tlačítka expresního výtahu.

„V podstatě tu tedy jsem jenom pro případ, že by se něco pokazilo?“ Výtah se otevřel. Merriman se otočil a přeměřil si Troye pohledem, jako by se chtěl ujistit, jestli to myslí vážně.

„Vaším úkolem je postarat se, aby se nic nepokazilo.“ Oba nastoupili do výtahu a kabina se rozjela dolů.

„Jasně. Samozřejmě. Tak jsem to myslel.“

„Četl jste Předpisy, ne?“

Troy přikývl. Ale ne pro tuhle práci, chtělo se mu dodat. Studoval, jak vést jedno silo, ne jak dohlížet na všechna.

„Držte se prostě dokumentace. Tu a tam přijdou z jiných sil otázky. Zjistil jsem, že nejmoudřejší je říkat co nejméně. Jenom buďte zticha a poslouchejte. Mějte na paměti, že jde převážně o druhou nebo třetí generaci, takže už začínají vznikat různá nářečí. Ve složce máte tahák a seznam zakázaných slov.“

Troyovi se zatočila hlava a málem se svezl k zemi přetížením, když výtah zpomalil a zastavil. Stále byl neuvěřitelně zesláblý.

Dveře se otevřely; Troy se vydal za Merrimanem krátkou chodbou, toutéž, ze které sám vyšel. V místnosti skoro na konci čekali lékař a jeho asistent a připravovali kapačku. Lékař se zvědavě podíval na Troye, jako by nečekal, že ho znovu uvidí tak brzy, jestli vůbec.

„Snědl jste celé poslední jídlo?“ zeptal se lékař a pobídl gestem Merrimana ke stoličce.

„Do poslední hnusné kapky.“ Merriman si rozepnul šle a nechal lacl plandat pod pasem. Posadil se a zvedl ruku dlaní nahoru. Troy viděl, jak bledou má Merriman kůži, viděl řídkou spleť fialových žilek ovíjejících loket. Snažil se nedívat, jak jehla zajíždí dovnitř.

„Budu teď jenom opakovat své pracovní poznámky,“ upozornil ho Merriman, „ale budete se potřebovat sejít s Victorem z psychologického oddělení. Sedí zrovna přes chodbu naproti vám. V několika silech se dějí divné věci, drolí se nám toho víc, než jsme si mysleli. Zkuste si v tom udělat trochu jasno, ať má váš nástupce z čeho vycházet.“

Troy přikývl.

„Odvedeme vás do vaší komory,“ oznámil lékař Merrimanovi. Jeho mladý pomocník stál vedle s papírovou noční košilí. Celá procedura připadala Troyovi známá. Lékař se k Troyovi obrátil, jako by byl skvrna, kterou je třeba utřít.

Troy vycouval ze dveří a zadíval se do chodby směrem k prostorům pro dlouhodobě zmrazené. Tam byly uloženy ženy a děti spolu s muži, kteří nebyli schopni zvládnout své turnusy až do konce.

„Vadilo by vám, kdybych…?“ Opravdu ho to tam táhlo. Merriman i lékař se zamračili.

„To není dobrý nápad…“ spustil doktor.

„Já bych to nedělal,“ varoval Troye Merriman. „Sám jsem tam v prvních týdnech několikrát zašel na návštěvu. Byla to chyba. Pusťte to z hlavy.“

Troy civěl do chodby. Beztak si nebyl úplně jistý, co by tam pohledával.

„Vydržte to těch šest měsíců,“ poradil mu Merriman. „Uteče to rychle. Všechno to uteče rychle.“

Troy přikývl. Lékař ho zahnal pohledem, zatímco si Merriman začal zouvat boty. Troy se otočil, naposledy se podíval na těžké dveře na konci chodby a zamířil na opačnou stranu k výtahu.

Doufal, že Merriman má pravdu. Stiskl tlačítko, aby si přivolal expresní výtah, a pokoušel se představit si, jak se celý jeho turnus jenom mihne kolem. A pak ten následující. A po něm další. Dokud tenhle blázinec neskončí. Příliš nemyslel na to, co přijde potom.

PĚT

2049

Washington, D.C.

Čas Donaldu Keeneovi doslova letěl. Skončil další den, týden, a on by stále potřeboval víc času. Zdálo se mu, že slunce sotva zapadlo, ale když zvedl hlavu, bylo po jedenácté.

Helen. V návalu paniky nahmatal telefon. Slíbil své ženě, že vždycky zavolá před desátou. Pod límcem se mu rozlilo provinilé horko. Představoval si ji, jak sedí, hledí na telefon a čeká a čeká.

Přijala hovor dřív, než se na Donaldově konci ozval vyzváněcí tón.

„To je dost,“ řekla tiše a ospale. Její tón prozrazoval spíš úlevu než zlost.

„Zlato, propána, opravdu mě to moc mrzí. Úplně jsem ztratil přehled o čase.“

„To nevadí, miláčku.“ Zívla a Donald musel potlačovat nakažlivou touhu udělat totéž. „Píšeš dneska nějaké dobré zákony?“

Zasmál se a promnul si tvář. „To mě ještě nenechají dělat. Z větší části mě zaměstnává ten projekt pro senátora…“

Zarazil se. Donald si celý týden rozmýšlel, jak jí to nejlépe sdělit a co z toho si nechat pro sebe. Podíval se na přídavný monitor na svém stole. Annin parfém i po týdnu stále ještě visel ve vzduchu.

Helenin hlas ožil: „Co prosím?“

Dokázal si ji zřetelně představit: Helen v noční košili, jeho polovina postele dosud vzorně ustlaná, sklenice vody na dosah. Hrozně se mu po ní stýskalo. A pocit provinilosti, který ho navzdory jeho nevinnosti trápil, způsoboval, že se mu po ní stýskalo ještě víc.

„Copak po tobě chce? Doufám, že je to legální.“

„Cože? No samozřejmě, že je to legální. Vlastně… je to architektonická záležitost.“ Donald se natáhl před sebe a uchopil sklenku s trochou zbylé zlatavé skotské. „Abych řekl pravdu, už jsem zapomněl, jak se mi ta práce líbí. Kdybych u ní býval vydržel, mohl ze mě být slušný architekt.“ Dal si palčivý doušek a zadíval se na monitor, jenž potemněl, aby šetřil obrazovku. Umíral touhou vrátit se k němu. Když se zabral do kreslení, všechno kolem se někam vzdálilo, někam zmizelo.

„Drahoušku, myslím, že tě daňoví poplatníci neposlali do Washingtonu proto, abys navrhoval nový záchod pro senátorovu kancelář.“ Donald se usmál a dorazil obsah sklenky. Přímo slyšel, jak se jeho žena na druhém konci potutelně culí. Odložil sklenici na stůl a vstal.

„Nic takového,“ ohradil se. „Jsou to plány na to úložiště, které chtějí stavět u Atlanty. Vlastně jenom jedna malá část. Ale když to neudělám správně, mohlo by to ohrozit celý projekt.“

Díval se na otevřené desky na stole. Jeho žena se ospale zasmála.

„Proč by ti, propána, měli zadávat něco takového?“ otázala se.

„Jestli je to tak důležité, neplatí snad někoho, kdo do toho vidí lépe?“

Donald se naoko nesouhlasně zasmál, přestože do značné míry souhlasil. Nedokázal si pomoci, aby si nepřipadal jako oběť zvyku Washingtonu přidělovat práci lidem, kteří pro ni nemají kvalifikaci. „Náhodou mi to jde docela dobře,“ řekl manželce. „Začínám si myslet, že jsem lepší architekt než kongresman.“

„Určitě ti to jde skvěle.“ Jeho žena znovu zívla. „Ale jako architekt jsi mohl zůstat doma. Mohl jsi pracovat do pozdní noci tady.“

„Jo, já vím.“ Donald si připomněl jejich debaty o tom, jestli má, nebo nemá kandidovat, jestli to bude stát za to, aby žili každý jinde. A teď svůj čas v odloučení tráví právě tím, čeho se na základě jejich dohody vzdal. „Myslím, že to je jenom takový úkol na rozkoukání ve funkci,“ řekl. „Něco jako stáž. Časem to bude lepší. A kromě toho mám za to, že je to dobré znamení, když mě u toho chce mít. Pohlíží na Atlantu jako na rodinný projekt, na něco, co má zůstat v důvěryhodném kruhu. Dokonce si všiml jedné mé práce z…“

„Rodinný projekt.“

„Tedy, ne doslova rodinný, spíš…“ Takhle jí to povědět nechtěl.

Byl to špatný začátek. To má za to, že to odkládal, že čekal tak dlouho, až se k tomu dostal unavený a líznutý.

„Proto pracuješ do noci? Proto mi voláš až po jedenácté?“

„Zlato, ztratil jsem přehled o čase. Byl jsem zabraný do počítače.“ Podíval se na skleničku a zjistil, že v ní je jenom zlatá kapka na dně, která stekla ze stěn po jeho posledním loku. „Je to pro nás dobrá zpráva. Dostanu se díky tomu častěji domů. Určitě budou chtít, abych dělal inspekce na staveništi, spolupracoval s předáky…“

„To by byla dobrá zpráva. Psovi se po tobě stýská.“ Donald se usmál. „To doufám, že vám oběma.“

„Víš, že to tak je.“

„Dobře.“ Vysál ze skleničky poslední kapku a spolkl ji. „A poslouchej, já vím, jak se kvůli tomu budeš cítit, a přísahám, že jsem to nemohl nijak ovlivnit, ale na tom projektu se mnou pracuje senátorova dcera. A také Mick Webb. Pamatuješ si na něj?“

Chladné ticho.

A potom: „Pamatuju si na senátorovu dceru.“

Donald si odkašlal. „No, víš, Mick dělá nějaké organizační práce, výkupy pozemků, jednání s dodavateli. Je to koneckonců prakticky jeho obvod. A víš přece, že ani jeden z nás by tady dnes neseděl, kdyby nás senátor nepodpořil…“

„Pamatuji si, že jste spolu chodívali. A že s tebou flirtovala, i když jsem byla nablízku.“

Donald se zasmál. „To myslíš vážně? Anna Thurmanová? No tak, zlato, to už je strašně dávno…“

„Každopádně jsem si myslela, že budeš domů jezdit častěji. O víkendech.“ Uslyšel, jak jeho žena vydechla. „Podívej se, už je pozdě. Co kdybychom šli oba spát? Můžeme si o tom promluvit zítra.“

„Dobře. Jo, jasně. A zlato?“ Vyčkávala.

„Nedovolíme, aby nás to rozdělilo, platí? Je to pro mě velká příležitost. A je to něco, v čem jsem opravdu dobrý. Už jsem zapomněl, jak dobrý v tom vlastně jsem.“

Chvíle ticha.

„Jsi dobrý ve více věcech,“ pronesla jeho žena. „Jsi dobrý manžel a vím, že z tebe bude dobrý kongresman. Jenom nevěřím lidem, které máš kolem sebe.“

„Ale vždyť víš, že nebýt jeho, nebyl bych tady.“

„Já vím.“

„Podívej se, budu opatrný. Slibuji.“

„Dobře. Promluvíme si zítra. Pořádně se vyspi. Miluju tě.“

Zavěsila. Donald si prohlédl telefon a zjistil, že na něj čeká tucet e-mailů. Rozhodl se, že si jich nebude do rána všímat. Protřel si oči a silou vůle se přiměl k probrání a k jasnějšímu myšlení. Zahýbal myší, aby rozsvítil monitory. Ty si mohly dovolit zdřímnout, na chvíli zhasnout, ale on ne.

Uprostřed nové obrazovky se skvěl drátový model bytu. Donald zmenšoval měřítko a pozoroval, jak se byt scvrkává a objevuje se nejprve chodba a potom se ze stran nasouvají desítky stejných klínovitých bytů. Specifikace stavby požadovala bunkr, ve kterém bude moci přebývat deset tisíc lidí nejméně rok – neuvěřitelně přehnaná bezpečnostní rezerva. Donald k úkolu přistupoval jako ke každému jinému konstrukčnímu projektu. Představoval si sebe sama na jejich místě při nějakém dramatickém úniku toxického nebo radioaktivního materiálu, nebo při teroristickém útoku, zkrátka při něčem, co by mohlo přimět všechny pracovníky úložiště uchýlit se pod zem, kde by zůstali týdny nebo měsíce, než dojde k vyčištění areálu.

Výhled se dále posunoval, až se nahoře a dole objevila další patra, prázdná podlaží, která Donald posléze zaplní skladišti, chodbami a dalšími byty. Celá další patra a technické prostory nechal prázdné pro Annu…

„Donny?“

Dveře se otevřely – zaťukání se ozvalo až dodatečně. Donald sebou trhl tak, že mu myš vyklouzla z ruky a sjela z podložky na desku stolu. Napřímil se, podíval se přes monitory a uviděl, jak se na něj ode dveří zubí Mick Webb. Sako držel pod paží, kravatu měl povolenou a na tmavé tváři mu už rašilo strniště. Zasmál se Donaldovu uštvanému výrazu a loudavě vešel. Donald nahmátl myš a spěšně minimalizoval okno AutoCADu.

„Sakra, chlape, snad ses nedal na intra-day obchodování?“

„Intra-day obchodování?“ Donald se opřel.

„Jo. Co to tu máš za nové zařízení?“ Mick obešel stůl a opřel se rukou o opěradlo Donaldovy židle. Na menší z obou obrazovek trapně trčela opuštěná hra Freecell.

„Jo, ten monitor navíc.“ Donald minimalizoval karetní hru a obrátil se na židli. „Rád si pouštím několik programů současně.“

„To chápu.“ Mick ukázal na prázdné monitory s fotografií Jeffersonova památníku obklopeného třešňovými květy na pozadí.

Donald se zasmál a přejel si rukama obličej. Nahmátl vlastní strniště a uvědomil si, že zapomněl na večeři. Projekt začal sotva před týdnem a z něho už je troska.

„Jdu se někam napít,“ oznámil Mick. „Nechceš jít se mnou?“

„Promiň, mám ještě nějakou práci.“

Mick ho vzal za rameno a stiskl, až to zabolelo. „Nerad ti to říkám, chlape, ale měl by ses nad sebou vážně zamyslet. Když to necháš zajít moc daleko, skončíš špatně. Pojď na skleničku.“

„Vážně to nejde.“ Donald se příteli vykroutil ze sevření a obrátil se k němu. „Pracuju na těch plánech pro Atlantu. Nemám je nikomu ukazovat. Jsou přísně tajné.“

Aby svým slovům dodal váhu, natáhl ruku a zavřel desky ležící na stole. Senátor mu zdůraznil, že práce bude rozdělená a mezi jednotlivými úseky musí stát kilometr vysoká zeď.

„Áááále! Přísně tajné.“ Mick zamával oběma rukama. „Dělám na stejném projektu, ty troubo.“ Pohodil rukou směrem k monitoru.

„A ty děláš plány? Jak to? Míval jsem lepší prospěch.“ Naklonil se nad stůl a prohlédl si programovou lištu. „AutoCAD? Prima. Ukaž mi to.“

„To zrovna.“

„Neštvi mě. Nedělej drahoty.“

Donald se zasmál. „Hele, ani lidé z mého týmu neuvidí celý plán. Ani já ne.“

„To je směšné.“

„Ne, to je styl, jakým se pracuje na takových šaškárnách pro vládu. Já také nestrkám nos do tvé oblasti působnosti.“

Mick mávl otráveně rukou. „No jak myslíš. Popadni kabát a jdeme.“

„Jo, jasně.“ Donald se poplácal rukama po tvářích, aby se probral. „Ráno se mi bude pracovat lépe.“

„Pracovat v sobotu? Thurman tě musí mít strašně rád.“

„Doufejme. Dej mi ještě pár minut, než to povypínám.“

Mick se zasmál. „Jen do toho. Já se nedívám.“ Odkráčel ke dveřím, aby počkal, až Donald skončí.

Když se Donald zvedal k odchodu, zazvonil mu stolní telefon. Sekretářka už dávno odešla, takže to musel být někdo, kdo zná jeho přímou linku. Donald po něm sáhl a zvedl prst na Micka.

„Helen…“

Někdo si na druhém konci odkašlal. Hluboký a drsný hlas se omluvil: „Promiňte, nejsem Helen.“

„É.“ Donald pohlédl na Micka, jenž významně poklepával na hodinky. „Dobrý večer, pane.“

„Jdete se povyrazit, mládenci?“ zeptal se senátor Thurman. Donald se otočil k oknu. „Promiňte, pane?“

„Vy a Mick. Je pátek večer. Jdete flámovat?“

„Ehm, jenom na jednu skleničku.“

Donalda nesmírně zajímalo, odkud senátor, sakra, ví, že je Mick u něj.

„Dobře. Vyřiďte Mickovi, že ho budu chtít vidět hned v pondělí ráno. V mé kanceláři. Vás také. Musíme si promluvit o vaší první cestě na místo stavby.“

„Aha. Dobře.“

Donald vyčkával a přemýšlel, jestli je to všechno.

„Vy dva budete těsně spolupracovat, aby to všechno klapalo.“

„Dobře. Samozřejmě.“

„A jak jsme o tom mluvili minulý týden, není třeba prozrazovat detaily toho, na čem pracujete, ostatním členům projektu. Totéž platí pro Micka.“

„Ano, pane. Naprosto. Pamatuji si na náš rozhovor.“

„Výborně. Dobře se bavte, mládenci. Jo, a kdyby Mick začal žvanit, máte ode mne povolení na místě ho zabít.“

Nastala chvilička ticha a potom se ozval srdečný smích muže, jehož plíce byly silnější, než na co by ukazovaly jeho roky.

„É, dobře, pane.“ Donald sledoval, jak Mick odzátkoval karafu a přičichl k ní. „Určitě to udělám.“

„Výborně. V pondělí na shledanou.“

Senátor už nic neřekl a zavěsil. Když Donald vracel sluchátko do vidlice a bral si kabát, jeho nový monitor tiše stál na stole a bezvýrazně přihlížel.

ŠEST

2110

SILO 1

Troyův otlučený plastový podnos na jídlo projížděl linkou za pocákaným sklem. Když oskenoval svou visačku, z trubky se vysypala odměřená porce vařených fazolových lusků a utvořila na jeho talíři kouřící hromádku. Další trubka vypleskla dokonale kruhový řez krůtího masa s dosud viditelnými varhánky od plechovky po obvodu. Na konci linky vychrstla bramborová kaše jako rozžvýkaný papír z dětské flusačky. Následoval odpudivý střik omáčky.

Za servírovací linkou stál hřmotný muž v bílých lacláčích s rukama založenýma za zády. Nejevil zájem o jídlo. Soustředil se na pracovníky stojící ve frontě na večeři.

Když Troyův podnos dojel na konec linky, mladší muž ve světle zelených lacláčích, jenž pravděpodobně ještě nepřekročil třicítku, na něj doplnil příbory a ubrousky. A přidal sklenici vody ze zaplněného tácu opodál. Poslední krok byl něco jako ritualizované podání ruky a Troy si jej pamatoval ještě z měsíců zaškolení: nabídli mu plastový kalíšek, na jehož dně chrastila tableta. Rozplizlý modrý tvar byl přes průsvitné stěny kalíšku sotva vidět.

Troy se došoural na místo.

„Dobrý den, pane.“

Mladistvý úsměv. Dokonalé zuby. Všichni ho oslovovali pane, i ti mnohem starší. Uvádělo ho to do rozpaků bez ohledu na to, kdo to vyslovil.

Tableta poskakovala v plastu. Troy pozdvihl kalíšek a hodil do sebe tabletu. Spolkl ji nasucho, zvedl podnos a snažil se nezdržovat frontu. Když se rozhlížel po volném místě, všiml si, že ho hřmotný muž pozoruje. Všichni v objektu si mysleli, že Troy to všechno řídí, ale on se tím nenechal oklamat. Byl prostě jenom další člověk, který vykonává svou práci podle předepsaného scénáře. Našel prázdné místo naproti obrazovce. Na rozdíl od onoho prvního dne už ho pohled na sežehnutý svět venku nerozrušoval. Naopak ho nezvykle upokojoval. Vyvolával u něj tupou bolest v hrudi, což se blížilo představě, že něco cítí.

Velké sousto brambor s omáčkou smylo chuť tablety. Voda na to nikdy nestačila, nedokázala spláchnout tu hořkost. Metodicky jedl a díval se na první západ slunce po prvním týdnu prvního turnusu. Ještě dvacet pět dalších týdnů. Vyjádřeno takhle to bylo spočitatelné číslo. Zdálo se to kratší než půl roku.

Úhlopříčně naproti němu se posadil starý pán v modrých lacláčích a s řídnoucími vlasy. Byl dostatečně zdvořilý na to, aby mu nezakrýval výhled. Troy ho poznal. Jednou s ním mluvil nad kontejnerem na recyklovaný odpad. Když vzhlédl, Troy kývl hlavou na pozdrav.

Jedli a kolem to přívětivě hučelo. Ozvalo se a zase utichlo několik tlumených rozhovorů. Plast, sklo a kov vyťukávaly melodii bez rytmu.

Troy znovu stočil oči k výhledu ven s pocitem, že by něco měl vědět, že na něco stále zapomíná. Každé ráno se probouzel s jakýmisi známými tvary v periferním vidění, cítil nablízku vzpomínky, ale ty začaly blednout dřív, než přišla řada na snídani. V době večeře už byly úplně pryč. V Troyovi to zanechávalo smutek, pocit chladu a prázdna v břiše – odlišného od hladu – jako deštivé dny v dětství, kdy nevěděl, čím ukrátit čas.

Pán naproti němu se o kousek přisunul a odkašlal si. „Všechno klape?“

Troyovi někoho připomínal. Skvrnitá kůže mu na povadlé tváři visela maličko volně. Ochablou kůži měl i na krku, takový nevzhledný lalok na ohryzku.

„Klape?“ zopakoval Troy. Opětoval úsměv.

„Na tom vlastně nesejde. Jenom navazuji hovor. Říkají mi Hal.“ Muž pozvedl skleničku. Troy udělal totéž. Bylo to stejně dobré jako podání ruky.

„Troy,“ představil se. Usoudil, že některým lidem zřejmě ještě záleží na tom, jak se jmenují.

Hal se dlouze napil. Polykal hlasitě a krk mu přitom pulzoval. Rozpačitý Troy trochu usrkl a pustil se do zbývajících fazolek a krůty.

„Všiml jsem si, že někteří lidé k tomu sedávají čelem a někteří zády,“ ukázal Hal palcem přes rameno.

Troy zvedl oči k obrazovce. Žvýkal a nic neříkal.

„Hádám, že ti, kdo se dívají, se snaží na něco si vzpomenout,“ pokračoval Hal.

Troy polkl a přiměl se pokrčit rameny.

„A my, co se nechceme dívat,“ dodal Hal, „se nejspíš ze všech sil snažíme zapomenout.“

Troy věděl, že by se o tomhle neměli bavit, ale když už rozhovor začal, chtěl vědět, kam povede.

„Ty špatné věci,“ řekl Hal s pohledem upřeným k výtahům. „Všiml jste si? To jenom ty špatné věci se nám vytrácejí z hlavy. Všechno nepodstatné si pamatujeme dobře.“

Troy neříkal nic. Nabodával fazolové lusky na vidličku, třebaže je neměl v plánu sníst.

„Člověka to nutí k zamyšlení, že? Proč se v hloubi duše všichni cítíme tak mizerně?“

Hal dojedl, beze slova kývl hlavou na rozloučenou a zvedl se k odchodu. Troy zůstal sám. Přistihl se, že civí na obrazovku, v sobě tupou bolest, kterou nedokázal pojmenovat. Byl večer, ta chvíle těsně předtím, než pahorky zmizely, než ztemněly a splynuly se zataženou oblohou.

SEDM

2049

Washington, D.C.

Donald byl rád, že se rozhodl jít na schůzku se senátorem pěšky. Déšť z minulého týdne konečně ustal a provoz na Dupont Circle se sunul krokem. Donald vykročil po Connecticut Avenue proti sílícímu větru a uvažoval, proč byla schůzka přesunuta zrovna do Kramerova knihkupectví. Dalo se přece najít deset lepších kaváren mnohem blíž kanceláři.

Přešel postranní ulici a vyběhl po několika kamenných schodech do knihkupectví. Hlavní dveře ke Kramerovi byly jednou z oněch starožitných dřevěných záležitostí, které starší firmy chlubně vystavují na odiv jako doklad své vytrvalosti. Když se do nich Donald opřel a otevřel je, zaskřípaly v pantech a nad hlavou mu zacinkal skutečný zvoneček. Mladá žena, která rovnala knihy na stolku s bestsellery, zvedla hlavu a usmála se na pozdrav.

Kavárna byla plná mužů a žen ve vycházkovém oblečení, popíjejících z bílých porcelánových šálků, ale po senátorovi nebylo ani stopy. Donald se chystal ověřit si v telefonu, jestli nepřišel příliš brzy, když tu zahlédl agenta tajné služby.

Ramenatý agent stál na konci uličky mezi regály v koutku kavárny, který sloužil jako antikvariát. Donald se zasmál tomu, jak je ten člověk nápadně nenápadný. Sluchátko v uchu, vyboulené sako pod ramenem, i v místnosti nasazené sluneční brýle. Donald k němu zamířil a pod nohama mu vrzala věkovitá prkna podlahy.

Agentův pohled se přesunul k němu, ale bylo obtížné poznat, jestli se dívá na Donalda, nebo k hlavním dveřím.

„Přišel jsem za senátorem Thurmanem,“ oznámil Donald maličko přeskakujícím hlasem. „Mám s ním schůzku.“

Agent otočil hlavu do strany. Donald pohlédl naznačeným směrem do uličky a uviděl Thurmana, jak se probírá svazky na opačném konci.

„Á, díky.“ Vešel mezi vysoké regály, světlo zesláblo a vůni kávy vystřídal pach kůže a plísně.

„Co si myslíte o téhle?“

Senátor Thurman pozvedl knihu k přicházejícímu Donaldovi. Žádný pozdrav, jenom ta otázka.

Donald si přečetl název zlatě vyražený na tlustých kožených deskách. „Nikdy jsem o ní neslyšel,“ přiznal se.

Senátor Thurman se zasmál. „Samozřejmě, že ne. Je přes sto let stará – a psaná francouzsky. Chtěl jsem vědět, co si myslíte o vazbě.“ Podal knihu Donaldovi.

Donalda překvapilo, jak těžký ten svazek je. Otevřel jej a prolistoval několik stránek. Připadal mu jako právnická sbírka případů, byl stejně hutný, ale podle úpravy a krátkých řádek dialogů poznal, že jde o román. Při obracení stránek obdivoval, jak jsou jednotlivé listy tenké. Ke hřbetu byly přišity nitěmi ze zlatých a modrých vláken. Donald měl přátele, kteří ještě nyní na knihy nedali dopustit – neměli je jako dekoraci, ale skutečně je četli. A když si prohlížel tu, kterou držel v ruce, chápal jejich nostalgickou náklonnost.

„Vazba vypadá skvěle,“ zhodnotil a přejel ji bříšky prstů. „Je to krásná kniha.“ Podal knihu zpět senátorovi. „Takhle si vybíráte dobrou četbu? Podle obalu?“

Thurman si zastrčil knihu do podpaží a vytáhl z police jinou.

Table of Contents

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

PRVNÍ TURNUS

(unlabled)

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM