Štěpán Javůrek

Léta sametová

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Štěpán Javůrek, 2025

Obálka © Jitka Tomanová, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2351-9 (epub)

ISBN 978-80-279-2352-6 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

PŘÍBĚH JEDNÉ (NE)OBYČEJNÉ RODINY

Z ČASŮ, KDY SE LÁMALY DĚJINY

Rád bych tuto knihu věnoval svým dědečkům,

Jiřímu Hodkovi a Petru Javůrkovi.

Byli skvělí a měli mě rádi.

Často jsem na ně při psaní tohoto příběhu myslel

a s láskou vzpomínal.

PŘEDMLUVA A PODĚKOVÁNÍ

Milí čtenáři,

kniha, kterou právě otevíráte, je zcela jiná než všechny předchozí, které jsem napsal. Mám dojem, že my spisovatelé se ve svých knihách často snažíme zachycovat velké okamžiky dějin, převratné události, silná gesta, srdcervoucí příběhy, dějové zvraty. Drtivá většina z nás však žije v takových rodinách, jako jsou Šimkovi a Kučerovi v mé knize. Úplně obyčejní lidé, kteří prožívají starosti či radosti každodenního života a často zažívají veselé, hořké, vtipné i smutné příběhy, samy o sobě nesmírně zajímavé. Příběh, který popisuje kniha Léta sametová, je snad také právě takový.

Když jsem tuto knihu začínal psát, myslel jsem si, že bude de facto o mé rodině. Nakonec jsou ale autentické jen některé konkrétní situace, výroky, scénky či drobné charakterové rysy. Samotný příběh je z velké části smyšlený. Naše rodina sice byla vždy výstřední, natolik bláznivá jako knižní Šimkové a Kučerové ale snad ne. Alespoň já si to tak namlouvám.

Rád bych na tomto místě poděkoval své rodině, přátelům, známým, kamarádům a všem lidem, kteří mě provázejí životem, za nekonečnou inspiraci, laskavost, trpělivost a za to, jak zajímaví, krásní, báječní a zábavní jste! Vy všichni, kdo mě obklopujete, jste vlastně spoluautory mých knih. Vyprávíte své zajímavé příběhy a já, i když tak občas nevypadám, vás bedlivě a se zájmem poslouchám a v duchu se směji, ukládám si vše do paměti a posléze publikuji jako svou tvorbu. A tak je to i v případě této knihy.

Zvláštní poděkování pak patří Jitce Kulhánkové, která opět tento text četla jako první a poskytla mi množství cenných a upřímných rad, a také Jitce Tomanové za báječnou obálku, kterou pro tuto knihu vytvořila.

Štěpán Javůrek

ČÁST I

SPOJENÍ RODŮ

KAPITOLA 1

DĚDA MILOŠ

Děda Miloš rozvážně kráčel s rukama založenýma za zády po tmavé chodbě třetího patra největší strojírny ve zdejším městě. Procházel se, protože bylo přesně šest hodin. Obchůzka v šest hodin ráno patřila k jeho pravidelným rituálům. A dědův život se vždy odehrával podle pravidel a rituálů. Tam, kde neplatila pravidla, byl totiž bordel. A ten děda Miloš z duše nesnášel. Jeho život měl řád. A řád děda Miloš vyžadoval také od svého okolí.

Členové rodiny, ti blízcí i ti vzdálení, spolupracovníci i řadoví zaměstnanci ve fabrice, kantýnská, co vydávala párky, žena za přepážkou na poště nebo číšník v dědově oblíbené hospodě. Ti všichni se museli chtě nechtě přizpůsobit vrtochům Miloše Šimka.

No jo, táto, vzdychala pokaždé dědova dcera Líba, když ji peskoval.

Jistě, soudruhu náměstku, trousili zaměstnanci fabriky, když se nad nimi děda Miloš tyčil s rukama jako vždy založenýma za zády a přísným výrazem ve tváři. Aby ses, Šimku, nezbláznil, říkala v takových chvílích babička Andula přesně tak nahlas, aby ji děda slyšel a zároveň se necítil uražen před ostatními. Babička Andula byla totiž jedinou osobou na světě, pro kterou dědova pravidla neplatila. Ta jediná si například mohla dovolit o víkendech spát déle než do dědou stanovených sedmi hodin.

Po sedmé hodině spí jenom lumpové a vandráci, křičel vždy děda, když se jeho dcera Líba, tedy má maminka, ne a ne vyhrabat z postele.

A naše máma, odpovídala Líba do polštáře.

Babička Andula také klidně chodila pozdě, i když na nikoho jiného by děda nikdy v životě nečekal, bez rozpaků se se svým mužem hádala a křičela na něj vlastní názory, přestože měl jinak vždycky poslední slovo a pravdu. Babička Andula si zkrátka vždycky dělala, co právě chtěla. Ona mohla, protože ji děda Miloš miloval snad ještě víc než své pošahané rituály.

Do rozlehlého areálu ostrovské Škodovky, kde se vyráběly proslulé trolejbusy, chodíval děda Miloš od šedesátého roku. Bylo mu tehdy sotva šestadvacet let, měl těsně po škole a začínal zde jako obyčejný technik, kterých byl v té době nedostatek. Nakonec se ale vrátil ke své profesi ekonoma a vypracoval se až do kanceláře náměstka. Jak sám nejlépe věděl, bylo to hlavně proto, že měl dostatek kázně a disciplíny. A taky stranickou knížku.

ŠKODA se v průběhu času stala jeho druhým domovem. Nedal na tuhle fabriku dopustit, hrdě ji bránil a k smrti ho rozčilovalo familiární oslovení Škodovka, které pro ni používali dělníci i zaměstnanci v kancelářích.

Tak zítra zase do Škodovky, co? volali na sebe chlapi na nedělním fotbale. Ten můj dělá nahoře ve Škodovce, vyprávěly si ženské v samoobsluze. Stejně jednou všichni skončíme ve Škodovce, hulákali na sebe studenti místního učňáku během obědové pauzy. A děda Miloš byl k smrti rozčilený.

Od té doby, co se stal náměstkem, procházel bránou továrny každé ráno přesně v půl šesté. Zase první, soudruhu náměstku, zase první, lichotila mu vrátná. To víte, Helenko, já to jinak ani neumím, odpovídal jí s úsměvem a zdravil přiložením dvou prstů k boku čepice. I tahle jejich ranní výměna pozdravů byla vlastně rituálem. Člověk hned věděl, kde je a že je tam správně.

Patnáct minut poté, co prošel vrátnicí, se pak mohl den co den spolehnout na hrnek kouřící kávy, kterou mu na stůl nosila brýlatá sekretářka Vlastička. Když se stal před lety náměstkem, vytáhl si ji k sobě z oddělení zásobování. Jako sekretářku si vezmeš Vlastu, rozhodla babička Andula, která pracovala v malém zahradnictví, jež bylo součástí areálu továrny, chodila na obědy do závodní jídelny a všechny tu znala jménem. Takovou tu tichou, nenápadnou, ošklivou, z kanceláře za skladem, vysvětlila dědovi a všechno tím bylo dané.

To je ale kávička, Vlastičko, nasadil děda úsměv od ucha k uchu, sotva si srkl z ošuntělého hrnku. Vlastička mu oplatila úsměv, vypochodovala z kanceláře, a jakmile za sebou zavřela masivní dveře, ihned obracela oči v sloup. Proč zrovna já? rozčilovala se. Nikdo jinej takhle brzy vstávat nemusí! láteřila sama pro sebe. Jenom já! Kvůli tomuhle bláznovi pošahanýmu! A z očí jí sršely blesky. Vlastička byla totiž tichá voda, ale taky pěkná mrcha. Takových věcí si však děda Miloš na ženských všimnout nedokázal. Na to, aby se vyznal v lidech, měl odjakživa babičku Andulu.

V šest hodin se do fabriky začali trousit také ostatní. Ředitel továrny Jung, kterého vozil jeho vlastní řidič, referent zásobování Houžvička, který žádného řidiče neměl, ale byl přesvědčený, že ho jednou mít bude, lidé z kanceláří i dělníci z výroby. Každý přicházel se sklopenou hlavou, rychle pozdravil a šel se shánět po něčem, co ho probudí a postaví na nohy. Někomu stačila káva nebo cigareta, většina si ale na start dalšího pracovního dne připila něčím ostřejším.

S referentem Houžvičkou, kterého dal ředitel Jung nedopatřením na starost právě jemu, zacházel děda Miloš bez servítků. Jak jen ho tenhle snaživý slizoun rozčiloval!

Je to trotl, říkával děda o Houžvičkovi babičce Andule, kterou jeho zážitky z práce pranic nezajímaly. Disciplínu má, to se musí nechat, kýval děda uznale hlavou. Ale blbej je jak tři dny starej pes!

Jednou se dostanu na jeho místo, tomu dědkovi už úplně ujel vlak, vyprávěl Houžvička o Šimkovi své ženě v jejich malém dvoupokojovém bytě na sídlišti, když spolu zavařovali okurky. To víš, že ho vystřídáš, objala svého muže pokaždé paní Houžvičková, koukala z okna na vilu na protější straně silnice a představovala si, jak jim asi jednou bude v podobném baráku, až se její Milan stane náměstkem.

Děda Miloš dopil svou ranní kávu a přesně v 6:31, minutu po začátku pracovní doby, se zvedl, aby vykonal svou ranní pochůzku. Nejprve zamířil do kanceláře ředitele Junga, přede dveřmi se pečlivě upravil, za nimi podbízivě pozdravil a trochu se u toho uklonil, vyslechl od ředitele několik odměřených vět pronesených pěkně spatra a poté zašel k Houžvičkovi, aby aplikoval zákon padajícího hovna, který platí odedávna na všech pracovištích. Když řádně a zbytečně vynadal tomu podržtaškovi, vydal se dolů na dílnu zkontrolovat dělnickou třídu.

Trochu se nám to s tím socialismem zvrtává, musel občas, ač nerad, přiznat děda Miloš. Samozřejmě jen mezi lidmi, kterým mohl věřit, a pro jistotu potichu. Jedním z důvodů, proč šlo všechno kolem do kytek, jak říkal dědův jediný, a tudíž nejlepší kamarád doktor Michálek, byla podle dědy právě tahle slavná dělnická třída. Dělníci měli být pěstí lidu a strany, která rozdrtí kapitalistické živly. Namísto toho dělnická třída chodila pozdě do práce, flákala se, chlastala a neplnila plán, který kvůli ní museli děda a jemu podobní neustále upravovat.

Celý to tady půjde brzy do prdele, ulevil si dokonce jednoho dne děda doma v obývacím pokoji, nikdo ho ale neposlouchal. Jeho dcera Líba zasněně koukala do zdi a myslela na jakéhosi kluka z volejbalu a babičce Andule politika nic neříkala.

Měla dost starostí s dědou Milošem, péčí o domácnost, o své květiny a všechno okolo. Dokonce nebyla ani členkou strany, což jí děda sice dávno odpustil, pochopit to ale za nic na světě nedokázal. Přitom by stačilo, aby si vzpomněl, jak se stal komunistou on sám. Tenhle příběh se v rodině raději nevyprávěl.

Celé se to stalo v době, kdy děda Miloš končil studium ekonomie na vysoké škole v Praze. Pobyt v metropoli ho pořádně rozdivočil a ukázal mu některé stránky života, o kterých neměl jako kluk z malého města ani potuchy. Děda Miloš hodlal v Praze zůstat i poté, co studium s nejrůznějšími obtížemi dokončí. Snil o teplém místečku kdesi v bance či průmyslovém podniku. A hlavně snil o nocích prohýřených v pražských barech a vinárnách.

Ovíněn po jedné takové návštěvě nasedl nad ránem na Václavském náměstí do tramvaje, téměř plné lidí jedoucích do práce, a okamžitě si všiml sličné dívky, které koukaly z kárované minisukně ty nejhezčí a nejdelší nohy, jaké kdy děda Miloš viděl. V tu chvíli samozřejmě nemohl tušit, že se kouká na nohy zubní laborantky, což bylo dívčino povolání, tohle se dozvěděl až mnohem později, stejně jako nemohl tušit, že není sám, kdo si na ono blonďaté zjevení dělá zálusk.

Chlap v baloňáku, o poznání starší než děda Miloš, civěl na dívku, aniž by tušil, že je to laborantka, už od Karlína, a tak měl automatický pocit, že ji má právo oslovit jedině on. Váhal však příliš dlouho, na rozdíl od dědy Miloše, který, maje kuráž z vypitého vína, vystřelil na nohy, sotva se tramvaj rozjela. Usmál se na laborantku a nejsrozumitelněji, jak jen dokázal, na ni promluvil.

Kam jedete, slečno? použil tu nejpitomější větu, která se v takové situaci použít dá.

Usmála se na něj také, avšak jen letmo, zdvořilostně, aby se neřeklo, a pak se otočila bokem, čímž mu dala najevo, že je jejich rozhovor u konce ještě dříve, než vlastně začal. Děda Miloš se ale nehodlal vzdát tak lehce, k čemuž opět přispěla i hladina červeného vína v jeho krvi.

Mohl bych vás třeba pozvat na kávu? zkusil to s větou, která byla z těch, jimiž se muži snaží oslovovat ženy, hned druhá nejpitomější.

Skvostná a úchvatná zubní laborantka otevřela ústa, aby tenhle neohrabaný pokus o seznámení sama ukončila, ke smůle všech a dědy Miloše nejvíc však nestačila vyslovit jedinou hlásku, protože se za dědovými zády ozval hlas páprdy v baloňáku.

Neslyšel jsi slečnu, soudruhu? vztyčil se ten chlap a zajiskřil očima. Nech dámu na pokoji!

Nemám pocit, že bych se tě na něco ptal, ty domovníku! změřil si ho děda pohledem a alkohol v jeho žilách začal proudit rychleji než dosud. Tak si sedni zpátky na zadek, ať ti nemusím umazat ten tvůj hódobóžo mantl! zakřičel a snažil se, aby působil jako někdo, kdo je připraven to doopravdy udělat.

Toho pitomce v baloňáku ale dědův výpad pouze ještě více rozdráždil. Vytřeštil na dědu Miloše úzké černé oči a s nevěřícím pohledem ze sebe vykoktal víš, kdo já jsem? Jako by to snad děda Miloš mohl doopravdy vědět.

Ty? rozparádil se děda. Ty jsi hňup, co strká nos do cizích věcí! A já ti teď dám asi jednu přes hubu, pohrozil mu, přičemž slovo ASI myslel doslovně, neboť si stále nebyl jist, zda je dobrý nápad prát se v tramvaji.

Chlap udělal nejistý krok, aniž by tušil, co má vlastně sám v úmyslu, vtom souprava cukla a hňup padl na dědu Miloše jak široký, tak dlouhý a povalil ho na zem. Z toho už nemohlo vzniknout nic jiného než rvačka, která byla víc komická než nebezpečná, neboť jeden rváč byl pod obraz a druhý zamotaný do baloňáku.

Víš, kdo já jsem? opakoval hňup stále dokola, když se zmítali na podlaze, a děda Miloš to pořád nevěděl. A nevěděl to ani v momentu, kdy oba, stále ještě v pevném objetí, vypadli na Karláku z tramvaje a pokračovali ve své disputaci v parku mezi kolemjdoucími lidmi.

S kým má tu čest a kdo je doopravdy ten nafoukaný blb v baloňáku, zjistil děda Miloš až později, když mu to oznámili příslušníci Sboru národní bezpečnosti.

Moc se vám omlouváme, soudruhu tajemníku, můžeme vás někam odvézt, soudruhu tajemníku? panáčkovali před chlapem, který se najedou zdál být o dost vyšší než předtím, i když kvůli zmuchlanému a potrhanému baloňáku vypadal trochu jako zmoklý cirkusový stan.

A teď si popovídáme s tebou, ty elemente! obrátili nakonec pozornost k dědovi Milošovi, který se dovtípil, že z tohohle bude přinejmenším pěkný průser.

Tak snad se toho zase tolik nestalo, pokusil se děda uvolnit atmosféru a rozšafně poplácal tajemníka alias hňupa po zádech.

Můžeš se spolehnout na jednu věc, podíval se na něj onen papaláš s výrazem, jako by děda právě vylezl přímo z močůvky. Budeš sedět tak dlouho, až zčernáš! pohrozil mu soudruh tajemník, škubl zmuchlaným baloňákem a byl ten tam.

Nakonec se do celé té zpropadené věci musel vložit dědův strýc Cyril, který měl takzvaně pod čepicí. A hlavně byl celkem vlivným členem strany. Strýc vysvětlil Milošovi, že jeho jediná záchrana spočívá v tom, že se přidá ke komunistům. Rozuměj, vysvětloval svému synovci, který v té chvíli nerozuměl ničemu, před nasraným komunistou tě může ochránit jedině jeho vlastní partaj! mrkl spiklenecky.

Miloš dvě vteřiny zvažoval, zda je větší zlo chodit na stranické schůze, nebo hnít kdesi na Ruzyni, a pak si podal přihlášku do strany.

Ta malá lest a také přímluva strýce Cyrila nakonec dědovi Milošovi zachránily krk. Chlap v baloňáku se s takovým řešením nechtěl jen tak lehce smířit, a tak mu alespoň zařídil umístěnku kamsi do řiti, o jejíž existenci neměl Miloš do té doby ani ponětí.

Za pár měsíců už Miloš Šimek se stranickou knížkou v náprsní kapse saka, vysokoškolským diplomem a dvěma kufry uháněl vlakem směrem k městu s fabrikou na výrobu trolejbusů, kde měl nastoupit jako technik, i když byl vzděláním ekonom, a začít budovat svou pracovní a stranickou kariéru. Daleko od břehů Vltavy, daleko od velkých náměstí a podniků, co mají otevřeno až do rána, a také daleko od sličných zubních laborantek.

Továrna ŠKODA, kde se děda Miloš zničehonic ocitl, to byl na první pohled jeden velký chaos a bordel. Mladý novopečený komunista Miloš Šimek se však rozhodl, že dá tenhle barák i svůj život do pořádku. Zatímco druhou věc za něj vyřešila babička Andula, která mu o pár měsíců později vstoupila do života, s tím prvním se děda potýkal jen s obtížemi. Snad by se mu to nakonec i povedlo, kdyby se mu do práce v jednom kuse nepletla nespolehlivá a zhýralá dělnická třída.

Tihle lumpové měli v jednou kuse samé výhody. Den dělníků, Den horníků, oslavné pochody městy, Svátek práce, dětské dny, rodinné dny, rekreace a pobyty, pořád něco! A jak se za to všechno všemu lidu odvděčovali? Chodili pozdě na směnu, ožírali se v práci a byli drzí na své nadřízené, Miloše Šimka nevyjímaje! Zvlášť někteří tady ve fabrice byli pěkní vejlupci. Člověk jim nemohl věřit nos mezi očima. A úplně nejhorší ze všech byla ta parta volejbalistů z montážní dílny!

Nezhasínali ve sprchách ani na pracovišti, nestarali se o pracovní pomůcky, scházeli se s dělnicemi v nástrojárně, jednoho z nich tady dokonce kdysi honil rozzuřený manžel po továrně, chodili kouřit do lakovny, i když to bylo přísně zakázané, a bůhví co dalšího ještě prováděli. Z téhle party měl děda Miloš spadeno obzvláště na dva. Tomáše Kučeru, který byl na dílně mistrem a který byl z těch lumpů nejmazanější. Děda Miloš mu říkal Tlučmíč, protože ho nic jiného než volejbalový balón vlastně nezajímalo. A také na věčně uremcaného Františka Osiku, který se snad raději měl jmenovat Topol, protože byl tak obrovský, že v jednom kuse vrhal stín svými širokými rameny.

Děda Miloš právě procházel dílnou, když zahlédl Tlučmíče, jak rozčileně gestikuluje a rozhazuje rukama místo toho, aby dělal něco užitečného. Okamžitě se vydal jeho směrem, aby zjednal pořádek, když toho nebyl schopen vedoucí výroby, který se toulal kdoví kde. Jakmile si Tlučmíč, který se o pár let později měl stát mým druhým dědou Tomášem, o čemž samozřejmě ani on, ani Miloš nemohli mít v této chvíli nejmenší tušení, všiml, kdo se k němu blíží, zbledl a na vteřinu vytřeštil oči, což dědovi Milošovi neomylně prozradilo průšvih na spadnutí. A pak se Tlučmíč vydal náměstkovi Šimkovi v ústrety s marnou představou, že zachrání celou tuhle nezachranitelnou situaci.

KAPITOLA 2

DĚDA TOMÁŠ

Děda Tomáš Kučera pocházel ze zcela jiných poměrů než jeho budoucí žena a má babička Hana. Narodil se v malé vsi Jíkev, kousek od Nymburka, prožil tam prvních deset let života a pak už se tam nikdy nepodíval, neboť předsevzetí tam už mě nikdy nikdo nedostane zarputile dodržoval nejprve jeho otec a poté děda Tomáš sám.

Rodina Kučerů měla v Jíkvi statek, který se po celá pokolení dědil z jednoho mužského člena rodiny na druhého. Pravidlo, které nad nimi viselo jako Damoklův meč, bylo jednoduché. Nejstarší syn byl vychováván, aby zdědil hospodářství, dcery měly za úkol se dobře vdát, nejlépe do selského, a mladší synové by se bývali topili jako koťata, kdyby ovšem něco takového bylo možné. Protože to ale možné nebylo, sloužili mladší synové k tomu, aby nenáviděli své starší bratry, vyvolávali nejrůznější problémy a přeli se o majetek po předcích.

Ona si totiž příroda nevybírá, a tak se občas stalo, že mladší z Kučerových synů dostal do vínku mnohem více rozumu a schopností než jeho starší, někdy trochu debilnější bratr. O to víc pak mladší toužil po majetku a starší se jej snažil přinejmenším zabít.

Jednou, to bylo před mnoha a mnoha generacemi, se to dokonce povedlo, a tak zatímco nejstarší syn byl zavřen do kriminálu a prostřední ležel mrtev na hřbitově, rodinný statek zdědil ten nejmladší a nevedl si vůbec špatně. To však byla pouhá výjimka potvrzující pravidlo.

Otec dědy Tomáše, pradědeček Bohumil Kučera, kterého jsem nikdy neviděl, byl prý tak chytrý, že se do své rodiny skoro ani nehodil. Všechno měl vždy pečlivě naplánované, a tak když mu babička porodila první dítě, které bylo navíc vytouženým synem, prohlásil, že tím taky s dětmi skončili, neboť jeden mord v jejich rodě bohatě stačil.

Od té doby si praděda Bohumil dával pozor, bohužel si ale dával pozor jen doma, zatímco po okolních vesnicích řádil jako černá ruka. Na tom však nezáleželo, protože k dětem v okolí, které měly velký orlí nos, typický pro rod Kučerů, a černé kudrnaté vlasy, přesně takové, jaké zdobily hlavu pradědy Bohouše, se praděda Bohouš nikdy nehlásil.

Jeho prvorozený a jediný přiznaný syn, můj děda Tomáš, se narodil v osmatřicátém roce, ve kterém do Jíkve a okolních vesnic ve velkém přicházeli utrmácení, hubení a odraní lidé ze Sudet, odkud je Němci hnali stejně rychle, jako vyháněl praděda Bohouš dobytek na pastvu.

Bohumil Kučera byl sice prvotřídní hospodář, ale o poznání horší prognostik, a tak se jeho zvolání ani se tady nevybalujte, než se nadějete, dostane ten německej švajneraj přes držku a vy půjdete zase domů ukázala jako lichá a mylná. Než se totiž nadál praděda Bohouš sám, měl německý švajneraj na zápraží, stejně jako všichni jeho sousedé a s nimi celá země.

A tak stál celou válku ve světnici za oknem, pozoroval cestu před statkem, mezi zuby drtil vztek na německé okupanty a čekal, až konečně zmizí tam, odkud přišli. Když vzaly na konci války německé přilby konečně nohy na ramena a objevili se sovětští mužici, pocházející odkudsi z asijských stepí, vyvěsil praděda Bohouš vlajku do štítu, rozlil kořalku, běhal po vesnici a radoval se, že tihle jsou úplně jiní, určitě mnohem lepší než ti němečtí psi.

Zase se ale ukázal jako špatný prognostik, a tak když mužici vypili a vyjedli veškeré zásoby, zabili krávy na mezi za hospodářstvím a po vesnici znásilnili pár vyděšených vesničanek, zamkl praděda Bohouš vrata statku, postavil se k oknu, kde stál už za Němců, a pronesl tihle negramoti jsou ještě mnohem horší švajneraj než Němci, protože ti se aspoň věčně neožírali.

Od mužiků si správu nad vesnicí záhy převzal národní výbor, do jehož čela se postavil komunista Komínek, o kterém se říkalo, že neumí číst a psát. Byla to ale určitě pomluva, uměl se totiž minimálně podepsat, což měl praděda Bohouš časem poznat na vlastní kůži.

V té době se ve statku Kučerových začaly jako na běžícím pásu střídat delegace nejrůznějších partají, jednou lidovci, podruhé sociální demokrati, pak zase národní socialisté. Všichni vysvětlovali pradědovi Bohoušovi, že by se jako vážený občan měl dát právě k nim, protože jedině tak udělá správnou věc a ochrání sebe i rodinný majetek.

Na politiku se vám můžu vysrat, hřímal praděda Bohouš a vyhazoval je ze dveří a z oken jednoho po druhém. Aniž by to byl tušil, zachránil si tímhle prozřetelným odmítáním nejrůznějších straníků kůži před straníky z té největší strany, komunistické, která se záhy stala také stranou jedinou. Kůži tím možná zachránil, ale na zachování rodinného majetku byla i tahle prozřetelnost krátká.

Bylo by správné, abyste všichni vstoupili do družstva, zkoušel to na zdejší sedláky o pár let později předseda národního výboru Komínek nejprve po dobrém. Div že nedostal od hospodářů přes hubu, a tak si příště přivedl posily a spustil úplně jinak. Kdo nebude součástí celku, je vyvrhel! křičel a očima nejčastěji sjížděl pradědu Bohouše, který na to lakonicky prohlásil jedině přes moji mrtvolu a pak pokojně odkráčel domů.

Brzy nato zabušila na vrata statku Kučerových parta chlapů, která měla dohromady více končetin než zubů, odvlekla pradědu Bohouše na národní výbor, zavřela ho spolu s ostatními rebelanty na půdu a nechybělo moc, aby mu to jeho jedině přes moji mrtvolu splnili do puntíku.

Když se praděda Bohouš vrátil po třech dnech konečně domů, byl bledý jako stěna, na nikoho slovo nepromluvil, obešel celé hospodářství, rukama se dotýkal kmenů ovocných stromů, v maštali poplácal kravky po tlustých zadcích, vyhřebelcoval koně a nakonec natřel lavičku na zápraží, u čehož utrousil ještě aby nás tak pomluvili, že jsme se o to nestarali, což byla jeho první věta po návratu z krátkého arestu na národním výboru.

Sbalte si věci, zítra odcházíme! To byla druhá věta, pronesená tak tíživě, prázdně a přesvědčivě zároveň, že si na ni nikdo netroufl nic říct, a druhý den už tři Kučerovi pochodovali z Jíkve pryč, s ruksaky na zádech jako ti nešťastníci v osmatřicátém roce. Nikdo z nich se přes rameno neohlédl, jen praděda Bohouš si do rukávu utřel pár slz a jeho žena dělala, že nic nevidí. Děda Tomáš byl z toho všeho celý zmatený, nerozuměl tomu ani za mák.

Praděda Bohouš od té chvíle komunisty k smrti nenáviděl a tuhle nenávist se snažil přenést i na svého syna, ale marně, protože Tomášovi komunisti dosud nic neudělali, to všechno mělo teprve nevyhnutelně přijít, a přesun do Kolína, kde rodina získala byt ve velkém pavlačovém domě, Tomášovu životní situaci ve všech ohledech jen a jen zlepšil.

Místo kydání hnoje zábava s městskými kluky, místo suchého záchodu ten splachovací, namísto nekonečné nudy antukové hřiště na břehu Labe. Jestli za tohle všechno štěstí, které ho tak náhle potkalo, mohli komunisti, tak je měl Tomáš vlastně docela rád, nahlas se to ale vyslovit neodvažoval, protože by ho praděda Bohouš pravděpodobně zabil. A dalšímu mordu v rodě, jak už bylo řečeno, praděda Bohouš celý život důsledně předcházel. Na antukovém kurtu na břehu Labe viděl můj děda Tomáš Kučera poprvé v životě sport, při kterém parta chlapů mlátila do míče přes nataženou síť. Volejbal, tak se to jmenovalo, se od té chvíle stal největší láskou jeho života. Jeho otec, praděda Bohouš, proti tomu, aby kluk navštěvoval oddílové tréninky, nic neměl a vlastně ho to ani nezajímalo. Od jisté chvíle ho totiž v životě nezajímalo už vůbec nic.

A tak děda Tomáš mlátil do míče a byl v tom natolik dobrý, že ho mezi sebe brzy vzali starší kluci, a pak dokonce i družstvo mužů, které v té době hrálo v Kolíně ligu. Jeho život se pak omezoval na čas trávený v učilišti, na jinou školu ho jako syna bývalého statkáře a současného nepřítele lidu nevzali, a na antukových kurtech u Labe, kde se z nenápadného Tomáše Kučery stávala sportovní hvězda, kterou starší chlapi plácali po ramenou a mladší dívky bezmezně obdivovaly za plotem hřiště.

Děda Tomáš odpustil komunistům nejen krádež rodinného statku, ale i zákaz studia, protože jediné, co ho doopravdy zajímalo, byl volejbal. Byl nadějným dorostencem, sbíral první ligové starty mezi dospělými a pak se to jednoho dne stalo. Maminka našla v jejich poštovní schránce dopis se zvláštním logem na obálce a v ní bylo pozvání do juniorského národního týmu. Děda Tomáš byl v tom okamžiku nejšťastnějším člověkem na světě, tedy přesným opakem svého stárnoucího otce, pradědy Bohouše.

Počáteční ostych, který mladý kolínský smečař mezi ostatními vybranými chlapci pociťoval, rychle opadl. Ten menší kluk z Kolína je totiž jeden z nejšikovnějších, opakovali neustále svazoví trenéři. Po několikaměsíční přípravě měl národní tým konečně vyjet k první mezinárodní konfrontaci a nikomu vlastně ani nevadilo, že to bude do Sovětského svazu.

Děda Tomáš se tak těšil, že nemohl v noci spát, a pradědek Bohouš mu jeho radost kazil neustálým brbláním ten švajneraj, co tam v Rusku uvidíš, jsi ještě jaktěživ nespatřil. Nakonec ho děda Tomáš opravdu nespatřil, neboť letadlo se sportovci odletělo do Sovětského svazu bez něj.

Dva funkcionáři, od pohledu divní a podezřelí, mu vysvětlili, že do spřátelené země k bratrům osvoboditelům mohou pouze děti z prověřených rodin, na které se může lid, který tam jedou reprezentovat, spolehnout. A může se snad lid spolehnout na syna velkostatkáře? položil funkcionář řečnickou otázku, na kterou mu děda Tomáš odsekl a já hlupák si celou dobu myslel, že jde o to, jak kdo hraje a smečuje.

O smečování ale bohužel šlo až v druhé řadě, a tak děda Tomáš zůstal doma, zatímco do letadla nastoupil náhradník, což byl mimochodem trouba, který ani pořádně nevyskočil.

Měl jsi pravdu, táto! řekl děda Tomáš, když přišel domů. Tihle komunisti, to jsou pěkný svině! odfrkl. A s tímhle názorem pak vydržel po zbytek života.

Že se ovšem se svým nově nabytým přesvědčením a pohledem na stranu a její představitele nepochlubil pouze svému otci, ale po pár vypitých pivech také v hospodě všem svým spoluhráčům, přišli za ním další funkcionáři, tentokrát ti místní, a vysvětlili dědovi Tomášovi, že odteď už nebude hrát ani ligu za Kolín.

A co budu jako dělat? Kde budu hrát? valil na ně oči děda Tomáš, který si myslel, že hraním za Kolín bude trávit svůj čas až do konce života.

Jo! Kde by byla Škodovka bez dělníků? opakoval pak po řediteli Franta Osika na dílně, místo aby držel hubu a zbytečně neprovokoval.

Table of Contents

PŘEDMLUVA A PODĚKOVÁNÍ

ČÁST I SPOJENÍ RODŮ

KAPITOLA 1 DĚDA MILOŠ

KAPITOLA 2 DĚDA TOMÁŠ

ČÁST II JAK JSEM PŘIŠEL NA SVĚT

ČÁST III V REVOLUČNÍCH ČASECH