Vava Čechová 

Křehké vztahy 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vava Čechová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2333-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2334-2 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tato kniha je fikce. Veškeré postavy a události jsou tedy smyšlené a jakákoli podobnost se skutečnými lidmi či událostmi je čistě náhodná. 

1 

Sára leží na studených kachličkách v předsíni, na sobě jenom tenkou noční košili s Mickey Mousem a babiččiny pletené ponožky. Přerývaně dýchá a snaží se uklidnit. Jak to má ale sakra udělat, když jí srdce bije jako splašené? Chvíli hledá odvahu podívat se na hodinky. Tepovka ukazuje 165.

Pomalu se zkouší nadechnout. A znovu. Zhluboka. Jedna, dva, tři. Zadrží dech a vydechuje ho do břicha. Taky na tři. Má pocit, že se jí srdce za chvilku určitě rozskočí. Uklidni se, sakra! A hned! poroučí sama sobě. Ale copak to jde? Bušení cítí nejen v hrudi, ale i v uších. Zběsilým tempem jí pulzuje celé tělo.

Rozechvějí se jí kolena. Musím si sednout. Hned teď. Ne! Vsedě se mi lépe neudělá. Raději zůstanu ležet. Ještě aspoň chvíli. Přejde to. Musí to přejít. Sama sobě namlouvá: Klid, to bude dobrý, nic to není. Neboj se, neumřeš.

UMŘEŠ!

Znovu koukne na hodinky. 167! 169! 175! Srdce jí bije jako o závod. Zpropadené dýchání nechce zabrat. Tak uklidni se, KONEČNĚ!

Vzpomene si na mrazák. Vyskočí ze studené podlahy. Utíká do kuchyně a ze šuplíků vyhází na zem všechny zmrzlé rohlíky. Popadne dva sáčky s mraženým kuřecím. Strčí si je pod noční košili mezi prsa. Když tělo dostane šok, srdce se uklidní. Takhle to, do háje, někde psali. Přerývaně dýchá, začíná se do ní pouštět zima. Zaber, sakra. 165. Odhodí maso na zem vedle rohlíků a snaží se vzpomenout, kde mají schovaný tlakoměr. Najde ho vzadu ve skříňce s léky. Rychle si vyhrne rukáv noční košile a nasadí rukávník. Pumpuje ve zběsilém tempu. Ruku už skoro necítí, to bude stačit.

ERROR. Tlakoměr nechce spolupracovat, hodinky ukazují 170.

Musím vzbudit Petra! Vyběhne schody do podkroví a do ložnice vpadne tak naléhavě, že Petr vyskočí z postele rovnýma nohama.

„Je mi zle,“ hlesne prosebně Sára.

On se na nic neptá, už ví. „Zase? To bude dobrý, Sáro, posaď se a dýchej.“

„A co myslíš, že jsem posledních dvacet minut dělala?“ rozkřičí se na něj. Zmocňuje se jí hysterie, je zoufalá. Pár atak už zažila, ale takhle zle jí ještě nebylo.

„Mám zavolat záchranku?“ Petr chodí sem a tam, bojí se o ni možná víc, než se o sebe bojí sama.

„Já nevím, fakt nevím.“ Oči se jí zalijí slzami. Ještě přece není čas umřít. Vedle v pokoji spí malý Matěj, zítra musí do práce, v létě chtěli vymalovat.

Petr se ji snaží obejmout, uklidnit, prudce ho od sebe odstrčí. Už zase nevnímá nic než zběsilý tlukot svého srdce. Je jí jedno, že jí chce manžel pomoct, stojí jen o to, aby jí bylo líp.

„Dýchej, slyšíš? Nádech, výdech. Kde máš lexaurin?“ Utíká po schodech dolů do kuchyně. Zakopne o zmrzlé rohlíky, zakleje, vyloví ze šuplíku platíčko léků a spěchá zpátky. Najde ji ležet na zemi v ložnici, jak se snaží nadechnout, zadržet dech a zase vydechnout. Spolkne tabletku. Celá se třese. Nádech, výdech. Nádech, výdech. A ještě desetkrát. Podívá se na hodinky. 172. 158. 135. Konečně!

„Jde to dolů, snad dobrý!“ Unaveně se posadí a usměje se na Petra. Ví, že nejhorší je za ní. Tentokrát se už nechá obejmout. 110. 102. 95.

Petr ji uloží do veliké postele, naklepe polštář, zabalí ji do peřiny a dvou teplých dek.

„Je mi příšerná zima!“ drkotá zuby a přitom se potichu omlouvá.

Něžně se na ni usměje a vezme ji do náručí. „Nediv se, vždyť sis pod noční košili nacpala půlku mrazáku.“

2 

Poprvé paniku zažila ve dvaceti. Moc dobře si ten den pamatuje. Stála u rakve mladé holky a recitovala úryvek básničky.

Většinou jí to šlo samo. Pouštěla verše z pusy tak procítěně, že málem rozbrečela i sama sebe. Ale o to tady přece šlo, ne? Čím dojemnější pohřeb, tím byli pozůstalí spokojenější. Už to moc dobře věděla. Po roce řečnění na pohřbech byla ostřílený mazák. Uměla smíchat dohromady všechny dojemné řeči, uhodnout, co chce rodina slyšet, a k tomu si dokázala napsat dostatečně srdceryvnou básničku. Všechno dělala naprosto nezúčastněně a bez emocí. Jak jen to dokáže mládí, které ví, že za hodinu má sto padesát „ká-čé“ v kapse.

Ten den bylo ale všechno jinak. Obřadní síň praskala ve švech. Pro kytky a věnce skoro nemohla projít k řečnickému pultu. Jindy klidné Sáře se dnes od rána svíral žaludek. V první řadě seděli na dřevěné lavici strnulí lidé. Uplakaná blondýnka s tmavými brýlemi a muž. Úplně šedivý. K jeho mladistvému obličeji se barva vlasů vůbec nehodila. Byli tam spolu, a přitom každý sám. Nedotýkali se ani rameny. Nedrželi se za ruce. Nepovídali si. Jen tiše seděli. Budou staří jako máma a táta, pomyslela si Sára při pohledu na ně. Okolo čtyřiceti. A v rakvi na katafalku leží jejich dcera. Stejně stará jako já. A kluka, co ji zabil, znám. Sice jen od vidění, ale i tak. V tu chvíli Sáře najednou všechno docvaklo. Co to tady předvádí? Tohle není divadlo za prachy, ale skutečný život! Udělalo se jí zle. Jak odříkala těch pár zbytečných vět z papíru, dodnes neví. Moc si ani nepamatuje, jak po pohřbu došla do kanceláře. Vybavuje si jenom, že najednou nevěděla, jak se nadechnout. Začaly se jí třást ruce, cítila slabost v nohou, zpanikařila. Sesypala se na židli a silou vůle se držela, aby neomdlela.

„Na, šoupni si nitrák. Když mě zlobí srdce, tak si ho dám pod jazyk a je mi hned líp!“ podal jí pilulku kameník Jarda. Poslechla ho a za pár minut se jí opravdu trochu ulevilo. Ale jen trochu. Tehdy pro ni musel přijet otec, cestu domů tramvají by nezvládla.

Začal se v ní probouzet strach. Jednou mi tělo selhalo, co když selže znovu? Co když mám nějakou vážnou nemoc? Třeba nemocné srdce. Pomohl mi přece nitroglycerín! Jen na to pomyslela, srdce znovu spustilo arytmický tanec a zase se jí začala motat hlava.

„Mami, já už tam nepůjdu!“ brečela doma v kuchyni. Seděly jako každé odpoledne u kafe. Pily ho z modrého cibuláku a kouřily. Máma cibulák milovala a měla ho všude okolo. Dokonce i prkýnko a váleček na těsto byly cibulákové.

„Tak na to zapomeň! Kde jinde bys takovou brigádu sehnala? Vždyť máš prachy skoro zadarmo!“ Máma se zlobila. Vyfoukla kouř a zamračila se na Sáru, která proti ní seděla se slzami v očích.

„Já se na hřbitov prostě nechci vrátit, mám strach!“

„A z čeho? Nebožtíci nekoušou!“ Znovu nesouhlasně zavrtěla hlavou a pevně semkla rty. Nedovedla Sáru pochopit. Tak lehce vydělané peníze ta holka má, a chce se jich vzdát.

„Mám strach, že se zase složím!“ pokoušela se jí vysvětlit své pocity. „Buší mi srdce a mám strašně divný, svíravý pocit, kdykoliv se postavím za řečnický pult. Jako bych měla dostat infarkt.“

Ale máma si nedala nic vysvětlit. Mávla rukou: „Je to jenom ve tvé hlavě. Nic ti není. Prostě si řekni, že tu nervozitu překonáš, a je to. Kolikrát já byla nervózní, a zvládla jsem to. Vždycky. Jsi po mně, poradíš si.“ Zapálila si další cigaretu a odmítla se o tom dál bavit.

Sára ustoupila. Jako vždycky. Naštěstí měla pomocníka. Platíčko lexaurinů, které objevila v domácí lékárně. S ním zvládla první pohřeb, druhý i třetí. Na nějakou dobu jí léky vystačily a ona na sebe byla pyšná, jak úzkosti překonala.

Až jednou – zase stála před rakví, půlku pohřební řeči měla za sebou. Obřadní síň byla plná smutných a uplakaných lidí v černých kabátech. Všichni na ni zírali, jako by čekali, že jim její slova přinesou úlevu. Jí se ale najednou sevřelo hrdlo a začaly se jí dělat mžitky před očima. Kolena se rozklepala a srdce začalo bubnovat na poplach. Cítila, jak jí ve zběsilém rytmu tluče do hrudního koše. Dodnes neví, jak zvládla řeč dočíst až do úplného konce. Jak dovedla vzpřímeně stát a čekat, až obřadník Pepa zatáhne za provaz a stáhne rakev dozadu za těžký černý závěs. Kondolovat rodině ten den nešla. Sotva dohrála hudba, posbírala z řečnického pultu papíry, nezřetelně se uklonila všem pozůstalým a zmizela za černým závěsem taky. Proletěla kolem hudebníků a dřevěné rakve s nebožtíkem do šatny a v panice vysypala na zem celou kabelku, aby ten zatracený lexaurin našla co nejrychleji. Ani vodu nepotřebovala. Spolkla ho nasucho a modlila se, ať zabere co nejdřív. Nezabral. Prožila první těžkou panickou ataku v životě. Bohužel ne poslední. Záchvaty začaly přicházet pravidelně. V obchodě, ve škole, hlavně ale na pohřbech. Proto se vzbouřila podruhé a mámě prostě oznámila, že už ji na hřbitově nikdo neuvidí. A co řekla, dodržela.

3 

Po nočním zážitku spí Sára až do rána, stejně se ale vzbudí celá rozlámaná. Vůbec jí není dobře. První pohled vede k hodinkám. 58. Srdce mi tluče jako miminu, pomyslí si. Pomalu, klidně. Jako by se v noci vůbec nic nestalo. Jako by se mi to všechno jenom zdálo. Přemýšlí, proč vůbec zpanikařila.

Zase jsem to včera přehnala. Nevěděla, kam skočit dřív. Jestli se učit s Matějem, vyžehlit kupu prádla naskládaného na křesle v obýváku, upéct buchtu, nebo vyšúrovat barák. Stihla jsem všechno a k tomu ještě vykouřit krabičku cigaret.

Stejně jí to nepomohlo. Nějaká temná síla ji pořád hnala dopředu a našeptávala, že tohle ještě není dost, že to nestačí. Že ještě pořád není dokonalá. Když si šla večer lehnout, v hlavě se jí honilo tolik myšlenek! A přece usnula jako zabitá. Jenže jenom na půl hodiny, pak ji z postele vyhnala úzkost a panika.

To mám za to. Za tu svou urputnost, touhu po dokonalosti. Za to, že nevím, kdy přestat. Za to, že se neumím hodit do klidu.

Opatrně spustí nohy z postele, nechce probudit Petra. Užil si s ní v noci své. Teď spí jako nemluvně. Okolo očí už se mu udělalo pár vrásek, ale pořád je to pěkný chlap. Přesně takový, jakého jsem si vysnila. Černovlasý, hnědooký, s dlouhými řasami a vřelým pohledem. Když se na ni podívá, kolikrát se jí i teď, po dvanácti letech, podlomí kolena. Něžně mu přitáhne deku přes nohu a spěchá do kuchyně. Nachystám mu dobrou snídani, než pojede do práce! Opeču slaninu, jak to má rád, a k tomu udělám vajíčka. Jestli si pospíším, stihnu mu všechno ještě odnést do postele, než se vzbudí.

Za chvíli už zase zběsilým tempem poletuje po kuchyni. Zapálí hořák, položí na něj pánvičku a hodí na ni lžíci másla. Sotva se máslo rozpustí, rozklepne tři vajíčka a trochu je osolí. Jednou rukou míchá vaječinu, druhou zalévá čaj. V mezičase maže Matějovi chleba do školy a navlíká si bílé ponožky, přes hlavu přetahuje černé triko a souká se do džínů. Pohledem zavadí o okno, ve kterém se odráží obraz trochu rozcuchané čtyřicítky. Ušklíbne se na sebe. Jako modelka teda nevypadáš, ale copak na tom záleží? Namaluješ se až cestou do práce, beztak jedeš přes pět křižovatek a minimálně na třech máš každé ráno červenou.

Zrovna zkouší, jestli je čaj sladký tak akorát, když ji Petr zezadu chytne kolem pasu. Lekne se. „Co tady děláš? Ještě jsi měl ležet!“

„Chtěl jsem vědět, jak ti je,“ usměje se.

Sára si moc dobře uvědomuje, že by ho měla obejmout a taky mu poděkovat, že ji v noci zachránil, místo toho se ale zamračí: „Těšila jsem se, že ti donesu snídani do postele. A tys mi to překvapení zkazil!“ Sama sebe poleká podrážděným tónem, který jí vyběhl z pusy. Tohle si Petr nezaslouží. Ví to, ale stejně si nemůže pomoct. Odstaví vajíčka z plotny, přihodí k nim na talíř dva plátky slaniny a plátek veky. „No, nedá se nic dělat, snídani máš na stole. Ahoj!“ Proklouzne rychle mezi dveřmi. Rozladěná, nešťastná. Zase už má slzy v očích, i když neví proč. Otevře dveře auta, posadí se do něj a nastartuje. Ruce jí nervózně poťukávají po volantu, zatímco se vrata od garáže otevírají strašně pomalu. Nestihnou to. Než vyjedou nahoru a ona vycouvá, objeví se u auta Petr.

„Stalo se něco?“ zaťuká jí na okýnko.

„Ne, vůbec nic,“ utírá si tvář zmáčenou slzami.

„Opravdu jsem tě jenom chtěla překvapit snídaní do postele, to je celé. A tys mě místo toho překvapil v kuchyni!“

„Tak proč brečíš? Já si pochutnám i tak!“ usměje se, jako by se nic nestalo.

Jenže ona ví, že stalo. Zase jsem selhala, zase jsem nebyla dokonalá. Kdybych vstala dřív, všechno bych stihla.

Vyjede z garáže a zařadí jedničku. Ještě než šlápne na plyn, Petrovi zamává. Pak rychle stočí pohled před sebe na cestu. Nemá sílu se dívat, jak tam stojí, jenom v trenkách, bez ponožek, ve studené garáži a v očích má tisíc otazníků, protože ji nechápe. Nechápe se ani ona. Jen se potichu modlí, aby ta hnusná, temná síla, která ji žene někam, kam nechce, zmizela a ona byla zase šťastná.

„Čau, ségra!“ První, na koho ve veliké budově plné kanceláří narazí, je Vikina. Stojí u výtahu, v ruce kabelku Louis Vuitton a zrovna si z očí odhrnuje pramen platinově blonďatých vlasů.

Sára ji sjede pohledem od hlavy k patě. Přemýšlí, kdy se z ní stalo takové strašidlo. Černá minisukně, růžové tričko nad pupek, na krku čtyři šňůry korálů a mokasíny s koženými tkaničkami až po kolena. Make-up má ovšem na rozdíl ode mě dokonalý. Dneska byla bohužel na cestě do práce zelená vlna, takže na křižovatce nestihla vytáhnout ani řasenku.

„No nazdar, ty zase vypadáš! Nemáš doma ve skříni nic jiného než odrbané džíny?“ přejede i Viki Sáru pohledem.

Ta si mimoděk popotáhne tričko přes prsa a na břiše ho uhladí. „Co jako? Je mi v tom dobře. A jestli sis nevšimla, jdu do práce, ne do cirkusu!“

Viki si odfrkne. Protočí oči, ušklíbne se a pak se otočí na podpatku a nakráčí do výtahu, který právě přijel. Než se za ní zavřou dveře, ještě stačí zavolat: „Nezapomeň laskavě na sobotu! A Petra bys měla nechat raději doma. Na něj nikdo zvědavý není!“

Koza! pomyslí si Sára. Přehodí batoh z jednoho ramene na druhé a v kapse vyloví klíček od své kanceláře v přízemí. Kdo si myslí, že je? Superstar? To určitě!

Maximálně super slepice! A takové to bylo roztomilé děcko, když se narodila!

Dodnes si na tu dobu pamatuje. Chodila tehdy do třetí třídy a domů nosila samé jedničky. Byla vzorné dítě. Tiché, poslušné, přehnaně zodpovědné a taky příšerně úzkostlivé. Ze všeho měla strach. A jediné, co si přála, bylo dělat mámě radost. Třeba tím, že se bude dobře učit, že bude každý den cvičit na klavír nebo že uklidí nádobí v kuchyni. A tak mámě pomáhala. Utírat prach, luxovat, věšet prádlo. A ona se k ní za to chovala jako k velké holce. Dokonce si s ní povídala i o svých starostech, svěřovala se jí s trabli, které měla s tátou, radila se s ní úplně o všem. Neměla ji za devítiletou dceru, ale za rovnocennou kamarádku.

Každý den, když Sára přišla domů ze školy a máma z práce, si spolu sedly do kuchyně. Máma si uvařila kávu do svého oblíbeného cibulákového hrníčku, jí udělala do úplně stejného kakao a pak si spolu povídaly. Máma u toho kouřila a Sára si připadala hodně důležitá. Co na tom, že úplně všem řečem nerozuměla? Že nerada poslouchala o tátovi? O tom, jak mámu zlobí, jak je s ním všechno složité a ona je nešťastná. Hlavně že s ní mohla v kuchyni být, tvářit se dospěle a dětská dušička se tetelila z toho, že je pro mámu ten nejdůležitější člověk na světě. Tehdy po Vánocích ale najednou mámě přestalo být dobře. Úsměv se jí z tváře vytratil, energie, které měla vždycky na rozdávání, zmizela jako pára nad hrncem a ona začala polehávat. Kávu přestala pít úplně a místo ní si vařila bylinkový čaj. Jednou, když Sára přišla ze školy, ji dokonce našla v posteli uprostřed dne. A to ji opravdu vylekalo. V hlavičce se jí rozeznělo poplašné zvonění a ona se rozplakala.

„Copak, dostala jsi špatnou známku?“ strachovala se máma. Dokázala se i kvůli dvojce tvářit tak, že si Sára příště hodně dobře rozmyslela, jestli vynechá pečlivou domácí přípravu. A trojka? Ta u nich byla úplné tabu.

„Ne, mami, mám jedničku z matematiky a dvě jedničky ze čtení,“ popotahovala. „A paní učitelka mě pochválila, jak umím krásně kreslit. Ale já se bojím, že umřeš.“

Máma se posadila na posteli a široce se usmála.

„Proč bych, prosím tě, umírala?“

„No, protože ležíš v posteli a asi tě bolí bříško,“ podívala se na ni nejistě. Máma ale zavrtěla hlavou.

„Povím ti tajemství, chceš?“ Poklepala na postel, aby si Sára šla sednout k ní. „Budeme mít miminko!“

„My dvě?“

„No jasně. A taky trochu táta. Ale ten moc ne, ten si mimino nezaslouží!“

„Fakt?“ Sára okamžitě zapomněla na svůj smutek a skočila jí kolem krku. „A bude to kluk, nebo holka?“

„Jasně že holka, kluci jsou úplně k ničemu.“ Jak se Sára může tak hloupě ptát? „Podívej se na tátu. Je to taky kluk a stojí za starou belu. My budeme mít holčičku a ty budeš její velká sestra. A budeš mi se vším pomáhat, viď?“

Sáře zazářily oči. Budu jí pomáhat. Udělám všechno na světě, aby byla šťastná. Budu velká sestra a ona mě za to bude mít ještě raději. S pomáháním začnu hned. Mámě roste v bříšku miminko, a proto je tak unavená. To dá rozum. Utíkala pro vysavač. Lítala s ním po bytě a u toho si zpívala.

Že se otec zavřel v obývacím pokoji a na nikoho nemluví, jí vůbec nevadilo. Naopak. Tichá domácnost jí vyhovovala více než občasné hádky a mámin pláč. Její dětské duši vůbec nedocházelo, proč se otec uzavřel do sebe a začal být najednou tak zlý. Brzy však pochopila.

„Podvedla jsi mě!“ křičel na těhotnou mámu. „Říkalas, že už dalšího haranta mít nemůžeš. A já ti uvěřil! Vysadíš prášky a teď mi to chceš hodit na krk? Jestli si myslíš, že ti s něčím pomůžu, až děcko přijde na svět, tak ses krutě spletla!“

„Nepomáháš mi ani teď, vysedáváš u pitomé televize nebo jsi někde v hospodě s kamarády,“ vracela mu to. „Co jsem z tebe kdy měla? Vůbec nic! Tak teď budu mít aspoň to děcko! Konečně jsi byl k něčemu!“ Jednou rukou se přitom držela břicho a hřbetem druhé si utírala slzy z tváře.

Byla zoufalá. A své zoufalství čím dál častěji svěřovala malé Sáře. Ta se pro ni stala zpovědnicí. Debaty o nemožném otci a jeho nezájmu o rodinu střídaly ty o rozvodu, o strachu, co bude dál. Byla vyděšená a Sára to dobře věděla.

Otec si totiž druhé dítě v žádném případě nepřál.

„Budu vypadat jako starý fotr, je mi skoro čtyřicet, už mám nárok být děda, a ne se starat o dalšího fakana!“ křičel těhotné mámě do obličeje.

Nepřela se s ním. Věděla, že má vlastně pravdu. V koutku duše ale nejspíš přeci jen doufala, že nakonec bude stejně rád jako ona. Že ho její těhotenství obměkčí a na miminko se budou těšit jako rodina – všichni tři.

On se ale obměkčit nenechal. Když se vzpamatoval z prvotního šoku, začal na ni útočit. Ne fyzicky, na to byl příliš velký slaboch, slovně jí ale neodpustil vůbec nic.

„Proč máme prázdnou ledničku?“ hudroval v kuchyni. „Proč je tady takový bordel? Zase se válíš v posteli?“ Nevynechal jedinou příležitost zchladit si na manželce žáhu.

Jejímu stavu to ani trochu neprospívalo. Celý první trimestr krvácela a pak se přidaly další komplikace. Těhotenství musela nakonec trávit v posteli celé. Na něj se ale spolehnout nemohla. Přišel domů, chvíli třískal skříňkami v kuchyni, pak se zavřel do obýváku a pustil si televizi. Nezašel nakoupit, nevyluxoval, neuvařil večeři. Sára vůbec nechápala, co se děje. Ve své dětské dušičce ale věděla, že něco určitě není v pořádku.

Nakonec to všechno s mámou přeci jen zvládly. Hodně jim tehdy pomohla i babička Květa. A za pár měsíců se narodila Viki. Byla vlasatá, ukřičená a moc krásná.

Máma se do ní okamžitě zamilovala. Viděla se v ní. Zhmotnil se jí sen, navzdory tátovi si prosadila svou. A teď držela v náručí rozkošný uzlíček, který si tak těžce vybojovala. I Sára si sestru na první pohled zamilovala.

Zavrtí se na nepohodlné kancelářské židli a zamrká. Místo abys pracovala, přemýšlíš nad blbostmi, potřese hlavou. Rychle přerovná velkou hromadu faktur, které před ní na stole leží, a pustí se do práce.

4 

V podnikové jídelně je narváno. Lidé z kanceláří stojí dlouhou frontu před výdejním pultem už od jedenácti. Ostatně jako každý den. Vaří tady opravdu dobře. Dneska jsou na výběr škubánky s mákem, vepřové s houbovou omáčkou a řízek s bramborovým salátem. Sára s mámou bez rozmýšlení sáhnou po něm. Viki se zašklebí, pohladí si ploché břicho a poručí si jenom vývar. Bez nudlí, samozřejmě! Teď ho bude pomalu srkat lžičku po lžičce a tvářit se u toho strašně důležitě!

Mají štěstí, u okna se právě uvolnil stůl. Ještě se ani neposadí, a Viki už začne rozumovat.

„Filip říkal, že byt prodáme za čtyři miliony. Úplně v pohodě. Je na dobrém místě, a když jsme ho zrekonstruovali, stalo se z něj luxusní bydlení.“ Hrábne lžící do talíře, až jí na ruce zacinká všech dvacet náramků. Že tu ruku vůbec zvedne s takovým železářstvím, pomyslí si Sára. A podívá se na Viki, jako by jí přeskočilo.

„Blázníš? Víš, kolik stojí takový byt? Dostanete maximálně dva a půl. Nemá ani pořádný sklep.“

Ona je s ní ale hned hotová: „Zase jsi nejchytřejší. Filip se bavil s kamarádem a je to naprosto reálná cena. Tys za svůj byt taky dostala trojku.“ No jo, ty jediná víš nejlíp úplně všechno na světě. Sára semkne rty a změří si ji pohledem. Vždycky musíš mít pravdu. Běda, jak ne. Jeden by se bál, že ti z ucha vyleze trpaslík, proběhne po stole mezi kořenkami a kousne mě do krku. Za trest, že mám jiný názor než ty. A že si to navíc dovolím říct nahlas. Hádat se s tebou nebudu, ale stejně: „Dva a půl jsem dostala. Za čtyřpokojový byt ve staré zástavbě. S vysokými stropy, pokojem pro služku a sto dvaceti metry čtverečními.“

„Ale ve druhém patře bez výtahu. Filip říkal, že to je minimálně dvě stě tisíc dolů a dalších dvě stě za karmu, cos měla v koupelně!“ mele Viki dokola tu svou.

Karma jsi ty, pomyslí si Sára. Moje! Ještě chvíli budeš rozumovat a zkazíš mi i požitek z výborného oběda.

„Proč vůbec mluvíš o prodeji? Sotva jste se nastěhovali. Jak dlouho tam jste? Rok?“ Když se máma rozhodla, že půjde bydlet na chalupu, přepsala na Viki byt, ve kterém obě vyrostly. Pěkně se na něm vyřádila. Třicet let vzpomínek stihla zlikvidovat během jednoho měsíce. Vyházela všechen nábytek. Dokonce i rozkládací křeslo, na kterém jsem každý den spávala. Zbavila se kulatého stolu z kuchyně, u kterého jsme s mámou každý den po práci pily kafe. Do popelnice letěly béžové závěsy od babičky i stará obývací stěna s křišťálovými skleničkami, ze kterých jsme si připíjeli každé narozeniny. Nechala zbourat jádro, spojila záchod s koupelnou. V celém bytě dala snížit stropy a do nich zabudovala pekelně drahá světla. Staré parkety nahradila plovoucí podlahou a bílé plastové dveře dřevěnými. Stejné patro, stejné číslo bytu. A přitom úplně jiná energie. Snobská, předražená, bez nápadu, bez tepla domova. Zmizely barevné, nadýchané polštářky, dečky a záclony, které máma milovala a které nám doma dělaly útulno. Nahradily je strohé, studené materiály, stejně pichlavé a cizí, jako je ona sama. Ani se nedivím, že se jí tam přestalo líbit, pomyslí si Sára smutně. Zabila totiž kouzlo, které byt měl. A to žádným mramorem nenahradí.

„Prostě se nám ve městě nelíbí. Rozmysleli jsme si to. Přestěhujeme se na hory. Stejně jsme skoro pořád u našich.“

Jo, smrdíte u nich každý víkend, to nejde přehlédnout, ušklíbne se Sára pro sebe. Dokud Viki neměla Filipa, na chalupu jezdit odmítala. Na horách se nudila. Nejraději měla, když máma, táta i Sára vypadli z města a jí zůstal volný byt. Dopoledne se válela v posteli, odpoledne vymetla butiky a večer vyrazila s holkami na diskotéku. S Filipem po boku kupodivu objevila kouzlo hor. Nikdy sice nedošla dál než na terasu, zahradu viděla maximálně z okna a kopce taky nesnášela, ale v kuchyni u mámy se cítila báječně.

Sára už jí má dneska po krk. Kdyby mohla, strčila by si špunty do uší, aby ji nemusela poslouchat. Žádné u sebe ale nemá, a tak aspoň nahlas vzdychne. Viki si bohužel ničeho nevšimne a rozumuje dál: „Chybí nám jenom koupelna, jinak už máme chatu zrekonstruovanou. Je dost velká na bydlení, je tam krásně, Leontýnka bude na čerstvém vzduchu a do první třídy už půjde na vesnici.“

„Fakt jsi přesvědčená o tom, že malotřídka je dobrý nápad? Pro tak chytrou holku?“

„Chytrá je, že jo? To má po mně,“ usměje se a oči se jí rozzáří. „Dokonce i učitelka ve školce říkala, že patří mezi nejlepší ve třídě!“

„Jenže ve škole to bude jinak. Prvňáčci s páťáky do kupy, to nebude žádná legrace.“ Sára by Matěje do malotřídky rozhodně nedala. A to není tak chytrý jako její neteř. Holka napočítá v pěti letech s přehledem do stovky.

„Pořád lepší, než aby chodila do školy ve městě. Děcka se tady odpoledne poflakujou okolo cesty, ve druhé třídě začnou kouřit a v páté fetovat. Dřív by se zkazila, než by se naučila pořádně číst!“

„A budete s Filipem každý den dojíždět čtyřicet kilometrů do města do práce?“ Sáře pořád nedochází, jak to chce zvládnout. Vždycky je líná jako veš, potřebuje kolem sebe horu služebnictva a ještě si každou chvíli stěžuje, jak je přetížená.

„Mamka taky dojíždí. A nevadí jí to!“ pokrčí Viki rameny.

„Jenže mamka nemá malé dítě. Zavolají ti ze školky, že je Leontýnce špatně, a tobě bude trvat hodinu, než pro ni přijedeš. Dvě hodiny denně strávíš na cestě v autě. Všude budeš mít daleko. Ty, která jsi skoro nastěhovaná v nákupáku, budeš chodit pro rohlíky k Vietnamcům?“ vypočítává jedno proti za druhým. Viki má ale dávno dokonalý plán.

„Máma půjde stejně příští rok do důchodu. Firmu přebírám já. Takže s malou žádný problém nebude. Prostě se o ni postará. A taťka taky může pomoct. Klidně mi ji ze školky vyzvedne. Už jsme se s Filipem rozhodli.“

Tak takhle to je. Sára se v duchu usměje. Zase jsem nebyla daleko od pravdy. Máma ti bude hlídat děcko, zatímco ty si budeš hrát na paní ředitelku. Ségra, já ti prostě tleskám. Jsi dokonalá. Umíš naprosto všechny okolo sebe zmanipulovat tak, aby si mysleli, že je nic lepšího vlastně ani nemohlo potkat. Tohle já bych nezvládla.

„Máš pravdu, tohle je skvělý plán, ale pak nechápu, proč jste ten byt rekonstruovali. Vždyť vás to muselo stát spoustu peněz.“ Zakroutí hlavou.

„Ty jsi svůj byt taky zrekonstruovala.“ I Viki už debata přestává bavit. Zaloví lžící v polévce a obrátí pohled směrem k mámě, jako by u ní čekala zastání.

„Máš pravdu, promiň. Stejně mi do toho nic není.“ Sára se podívá stejným směrem. S mámou se něco děje. Je duchem úplně mimo. Jindy má oči živé, veselé, plné energie, a dneska do sebe ztěžka souká i ten řízek se salátem. Nás si ještě ani nevšimla.

„Mami,“ dotkne se Sára opatrně její ruky, „děje se něco?“ Máma sebou cukne a odtáhne se.

„Ale ne, jenom přemýšlím, jak Robertovi zařídím úvěr. Už má dva a banka mu další peníze asi nepůjčí,“ odpoví nepřítomně.

„A nemohla by ses tím přestat trápit aspoň u oběda? Sotva ses v talíři pošťourala.“ Sára začíná být otrávená. Úplně jí přestalo chutnat.

„Máš pravdu, promiň,“ nasadí máma falešný úsměv.

„Tak o čem si povídáte, holky moje?“

„O ničem.“

„Jak jako o ničem?“ vyjede Viki. „Povídám, že náš byt prodáme za čtyři miliony! A ona mi prostě nechce věřit!“

„A co kdybyste si ho přece jen nechali? Až bude Leontýnka velká, mohl by se vám byt v centru města hodit!“ nadhodí máma nesměle. Její oči se na Viki dívají unaveně. Je v nich ukrytá nekonečná láska a taky omluva za to, že si dovolila říct něco, co se mladší dceři možná nebude líbit.

„To je sice pravda, ale nájemníci ho stejně zničí. Filip má kamaráda a ten taky pronajímal byt. Za rok ho měl v dezolátním stavu. Za prodej dostaneme víc a můžeme si k chatě přistavět velikánskou terasu s francouzským oknem!“ zasní se. A máma s ní.

„Víš, že máš pravdu? Přes celou délku ti ušiju lehké bílé záclony! Voály se jim říká?“ usměje se, a dokonce s chutí strčí do pusy velký kus řízku. „A k nim ti našiju i bílé polštáře!“ plánuje s plnou pusou.

„Budu mít žaluzie, žádné záclony nechci. A povlaky na polštáře chci speciální. Francouzské,“ odfrkne si Viki. „Ty sis nevšimla, že všechno ladím do ‚provence‘ stylu? Stačí, když mi pohlídáš malou, zajedu si pro ně do Prahy!“

Já bych ti za to, jak na ni vyjíždíš, nepohlídala ani křečka, proběhne hlavou Sáře. Jenže ty jí můžeš třeba skákat po hlavě, a ona stejně neřekne ani slovo. Nejraději bych ti za ni jednu pořádnou vrazila. Pak bych mámu popadla a zatřepala s ní. A nakonec bych ji donutila strčit tě do babyboxu. Co na tom, že vážíš padesát kilo? S trochou snahy by se nám tě tam určitě nacpat podařilo.

„A kdy se teda stěhujete? Když říkáš, že už vám chybí jenom koupelna, za měsíc budete bydlet, ne?“ zeptá se místo toho zvědavě. Už jí došlo, že přestěhovat se na hory je strategický plán. V malé chatě, kterou si koupili, bude máma pečená vařená. Anebo budou oni nakvartýrovaní u ní. Podle nálady.

„Vlastně jsme se už přestěhovali, před měsícem,“ odsekne. Na jedné straně je jí nepříjemné, že se Sára dozvídá pravdu, na druhé straně si ji vychutnává.

„K našim. Máme to blíž kvůli rekonstrukci a mamka je ráda, že na chalupě není s tátou sama. Viď, že jo?“ Blýskne očima po Sáře a pak se sladce usměje na mámu. Ta jen rychle sklopí oči, aby se nemusela setkat s pohledem plným otazníků. Zbytečné obavy.

„No nic, mám v kanceláři spoustu práce a pak musím letět pro Matyho. V družině se mu nelíbí, tak ať tam není dlouho! Mějte se hezky a pozdravte doma!“ odsune Sára překotně židli a sebere ze stolu tácek s nedojedeným obědem. Zůstat ještě chvíli, nedopadlo by to dobře. Začíná se dusit. Ani jedné z nich nestojí za odpověď. Možná ani nepostřehly, že odchází. Máma už zase nepřítomně zírá do talíře a apaticky přikyvuje Viki, která jí vykládá, jakou dalo práci sehnat do koupelny naprosto fantastické kachličky.

Dělá si s ní, co chce, už od malého děcka, přemýšlí Sára v kanceláři u kávy. Musela si ji uvařit a rozdýchat to. Kdyby se hned pustila do práce, nadělala by spoustu chyb. Kdy vůbec začala být tak rozmazlená?

Vzpomínky ji posunou o hezkých pár let zpátky.

„Viki, ukliď si hračky, půjdeme spinkat.“ Máma začínala být hodně netrpělivá. Všude po předsíni se válely kostky a mezi nimi pastelky, dvě barbíny a spousta oblečení pro panenky. Viki neslyšela. Nechtěla. Prostě si hrála. Blížila se osmá hodina. Mámě za chvíli začínal seriál a u něj už vždycky chtěla mít klid. Uklizeno, sestru uloženou v postýlce. Když Viki nereagovala, vzala sama krabici a začala do ní hračky házet. To ale dělat neměla. Ségra spustila takovou scénu, že měly se Sárou obě strach, aby se jí něco nestalo. Ležela celá rudá na koberci, zmítala sebou, kopala nohama a propínala tělo do luku. Když se k ní máma přiblížila, rozeřvala se ještě víc. V jednu chvíli dokonce tak moc, že přestávala dýchat. Sára měla pocit, že je po ní. Nepomohly prosby, domluvy. Až ledová sprcha, která ji trochu uklidnila. Mámu hysterický záchvat hodně vylekal. Celou noc nespala a přemýšlela, co ho mohlo způsobit. Protože na žádné rozumné vysvětlení nepřišla, vsugerovala si, že je to její vina. Že za to může hrozné těhotenství, kterým si prošla. Děti v břiše přece všechno cítí. A její milovaná Viki určitě cítila, jak je máma nešťastná. Podepsalo se to na ní. Proto je tak citlivá. Prožila trauma a doteď na něj nemůže zapomenout. Tehdy mámě vůbec nedošlo, že jde jen o dětskou revoltu. Rozmar. Vzdor. Usoudila, že Viki potřebuje speciální přístup. Že k ní musí být citlivá. Nesmí na ni tlačit, nic po ní chtít. Musí ji opatrovat jako v bavlnce, aby se její dušička vyléčila.

Vlastně od téhle doby si mohla dělat, co chtěla. Žádný rozmar, žádná drzost, žádný vzdor a vztek nebyly důvodem pro to, aby se na ni máma zlobila, přemýšlí Sára. A ona to rychle pochopila a ještě rychleji začala situace využívat. Uměla si říct o všechno, co chtěla, a že toho nechtěla málo! Nebyla skromná jako já. Naopak, všechno se jí líbilo, všechno potřebovala. Když si v zahradnictví vyhlédla hrábě nebo konvičku, lehla si na zem a kopala nohama tak dlouho, až jí je máma koupila. Když se chtěla v deseti namalovat, máma spěchala do kabelky pro své šminky. A když donesla ze školy špatnou známku, nikdo se na ni nezlobil.