Jiří Dobrylovský

Křivoklátské strašidlo

Meč a pergamen

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jiří Dobrylovský, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2335-9 (epub)

ISBN 978-80-279-2336-6 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

PO BITVĚ

Mühldorfská pláň na břehu řeky Inn připomínala v podvečer svátku svatého Václava léta Páně 1322 výjevy z pekla. I z té dálky, odkud jsem vše pozoroval, bylo možné dobře rozeznat mrtvoly stovek a stovek koní a snad tisíců mužů v těch nejnepřirozenějších pozicích, v jakých je zastihla smrt.

To všechno působilo morbidně a ještě více děsivě, avšak mnohem více než tyto obrazy zmaru a smrti ve stovkách podob mi dělali starost ti, kteří tuto zkázu přežili. Nebo jsem aspoň doufal, že ji přežili, přestože všechny skeptické úvahy na dané téma jsem si zakázal. Jak jsem však přecházel za táborovou bránou jako lev v kleci a snažil se zahlédnout něco z toho, co se na vzdáleném bitevním poli odehrávalo, má roznícená mysl prostě odmítala poslouchat mou vůli a obavy mi stále vracela. Navzdory tomu, co bylo již v tuto chvíli zřejmé, že jsme zvítězili. Jenže člověk může padnout i ve vítězné bitvě, anebo, co je ještě horší, během několika následných dní na utrpěná zranění zemřít v krutých bolestech.

Pozorně jsem se rozhlížel, zda někde uvidím krále Jana, samozřejmě živého a zdravého, a snad s ještě větším strachem jsem vyhlížel svého přítele Blahotu. Ne že bych kvůli tomu nějak musel dělit svou pozornost; Blahota byl velitelem vojenské posádky Pražského hradu, a tedy kde byl Jan Lucemburský, tam byl i můj přítel jako králova osobní tělesná stráž.

Konečně jsem v dálce zahlédl cosi jako náznak pohybu směrem k našemu táboru. Musel jsem se ovšem obrnit trpělivostí; trvalo dlouho, než se podařilo sešikovat rozptýlené jednotky a osamocené válečníky, posbírat raněné a naložit je na povozy, a než se celý ten oddíl vydal zpátky do našeho ležení.

Vraceli se velice pomalu, protože většina z urozených rytířů v průběhu krutého boje o své koně přišla a nyní kráčeli po svých jako příslušníci obyčejné pěchoty. Když k tomu připočteme únavu z dlouhého lítého boje…

Z občasných zpráv, jež k nám z bojiště přicházely, jsme se průběžně dovídali, jak bitva probíhá. Brzy ráno ji zahájil sám král Jan, nejstatečnější z rytířů, přestože v celé této válce byl pouze vedlejší postavou; hlavními soupeři byli dva římští vzdorokrálové, Janem podporovaný Ludvík Bavor a jeho protivník Fridrich Habsburský.

Boj byl nesmírně sveřepý a nelítostný a trval až do odpoledne. Král Jan, přestože byl jeho útok několikrát odražen, se kolem poledního na čele českého oddílu probojoval hluboko do nepřátelských řad. V té chvíli dorazila na bojiště Ludvíkova záloha a rázem bylo dobojováno. V nepřátelském vojsku vypukl chaos a ti z něj, kteří nebyli pobiti, se dávali na zběsilý útěk. Po té půl dne trvající řeži však již nikdo neměl sílu je pronásledovat, proto se také nebylo co divit, že i vítězové se vlekli jako svázaní.

Trvalo skoro hodinu než král Jan, sedící na jednom z posledních koní a obklopený převážně opěšalými velmoži, s Blahotou po své levici projel táborovou bránou a přitom si povšiml mé maličkosti. Hluboce jsem se uklonil a Jan Lucemburský mne ze své výše obdařil prchavým úsměvem. O to bezprostřednější však byla reakce mého přítele Blahoty, který mne obšťastnil spokojeným širokým šklebem. Vypadal hrozně. Od hlavy k patě zacákaný směsicí krve a bláta, z níž proudy potu vytvářely řídkou červenohnědou kaši, v tenkých stružkách stékající k zemi. Ale co bylo hlavní, ta krev nebyla jeho. Zdálo se, že sám v bitvě neutrpěl snad ani to nejmenší škrábnutí. Konečně jsem si mohl oddechnout.

Uklidněn vracel jsem se do stanu, který jsem sdílel společně s Jindřichem Berkou Scholariem z Dubé a ještě dvěma kanovníky z metropolitní kapituly svatého Víta. No, sdílel, jak se to vezme. Stan patřil proboštovi kapituly Jindřichu Scholariovi a my tři řadoví kanovníci jsme zde byli přítomni v roli jakýchsi trochu lepších čeledínů. Vlastně tu neměl být ani jeden z nás čtyř, provázet krále by za normálních okolností bylo úkolem Jana Volka, levobočka krále Václava II. a vyšehradského probošta a Nejvyššího kancléře v jedné osobě. Jenže Jan Volek byl toho času ve vyhnanství v cizině, jelikož jej král Jan podezíral ze zrady, a proto tedy jeho působnost přešla na svatovítskou kapitulu. Jindřichu Scholariovi, co tak vím, Jan Lucemburský důvěřoval bez pochybností.

Pokud jsem si ale myslel, že si teď konečně v klidu oddechnu od celodenního napětí, krutě jsem se mýlil. Došel jsem totiž do stanu s jedním z královských vojáků v patách. Znal jsem ho, podobně jako jsem znal řadu jiných mužů z Blahotovy hradní posádky. Dokonce i jménem, protože v minulosti Blahotovi a mně pomáhal při plnění jednoho úkolu.

„Buď zdráv, Dobřeji,“ pozdravil jsem ho a on mi odpověděl uměřenou úklonou hlavy. Nezdržoval se však a hned se po mém boku hrnul dovnitř stanu, využiv mne jako pomyslné propustky.

„Důstojný otče probošte,“ oslovil s podstatně hlubší úklonou, sotvaže jsme prošli zástěnou kryjící vchod do stanu, mého představeného, který seděl u malého skládacího stolku a cosi na něm usilovně sepisoval.

„Ano?“ vzhlédl Jindřich Scholaris a trochu se zamračil, nemile vyrušen. Hned však zase naladil vlídnou tvář.

„Co si přeješ, synu?“

Ta otázka samozřejmě patřila mému průvodci, mne vzal probošt stěží na vědomí.

„Jeho královská Milost si přeje, abyste okamžitě přišel do králova stanu.“

Probošt zaklapl kalamář, odložil psací brk a se slovy „můžeme jít“ se zvedl.

Nu, tak nahonem to přece jenom nešlo, poněvadž posel si na poslední chvíli vzpomněl ještě na něco: „Máte si s sebou přinést psací potřeby, důstojný otče.“

Aha, to se vlastně dalo očekávat. Bylo po bitvě, a jakmile přestaly promlouvat zbraně, řeči se chopila diplomacie. Jinými slovy, bylo zapotřebí přeměnit výsledek války do podoby písemných vzkazů, rozesílaných na všechny možné strany. Přirozeně, od jeho proboštské důstojnosti se nemohlo žádat, aby se s přetěžkým břemenem několika listin, pár psacích brků a kalamáře s inkoustem táhl osobně. Od toho jsem tu byl já, řadový kanovník Kryštof, toho času děvečka pro všechno.

„Kryštofe, vezmi to!“ podal mi Jindřich Scholaris psací potřeby, jejichž váhu jsem odhadoval na necelé dvě hřivny[1]. Nestěžoval jsem si. Při troše štěstí budu moct aspoň prohodit pár slov s Blahotou, který se v těchto válečných dnech od krále nehnul ani na krok. Společně s proboštem a vojákem Dobřejem jsme pak přešli přes malé centrální náměstíčko uvnitř ležení, v jehož čele se vypínal honosný stan Jana Lucemburského.

Po Dobřejovi, přestože byl královým poslem a přestože ho stráž u králova stanu dobře znala, vždyť i on sám k ní patřil, bylo při příchodu nekompromisně vyžadováno heslo. Řekl ho, a pak jsme již směli projít dovnitř. Hned na prahu jsme se zastavili a hluboce se uklonili:

„Královská Milosti!“ pozdravili jsme.

Jan Lucemburský, rozjařený velkolepým vítězstvím, však neměl na žádné ceremonie náladu. „Vítej, otče probošte, i ty, Kryštofe,“ vrátil nám pozdrav, ale ne hned. Nejdříve si pročistil hlasivky velkým pohárem vína, který mu jeho číšník podal a který on do sebe obrátil, jako by to byla voda. Poskakovalo přitom kolem něj několik panošů, odstrojujících krále ze zbroje, v níž strávil většinu dne, a oblékajících mu čistý přepychový oděv.

„Dobře, že jste tady, doprovodíte mě ke králi Ludvíkovi,“ objasnil nám v další větě důvod našeho předvolání. Jistě, to se dalo předpokládat. Po vítězné bitvě se sice oba spojenci nevyhnutelně rozjeli každý do svého tábora, aby se dali v rychlosti do pořádku, avšak stejně nezbytně mezi nimi muselo proběhnout následné jednání spojené s návaznou diplomatickou aktivitou, aby bylo dosažené vítězství co nejlépe využito. Bylo-li na tom něco nepochopitelného, pak to bylo ono „doprovodíte“. Účast probošta Jindřicha Scholaria v roli králova písaře byla samozřejmě nutná, ale co tam budu dělat já?

To mi brzo došlo. Král Jan v doprovodu několika svých velmožů a v doprovodu oddílu stráží, jimž velel osobně Blahota, se vydal k pět či šest set sáhů vzdálenému bavorskému táboru. K této skupině jsme se připojili i já a probošt. Všichni, kdo o ně během dne přišli, dostali náhradní koně. No a já jsem pokračoval ve své funkci proboštova nosiče. Psát už snad bude sám, pomyslel jsem si ironicky na jeho adresu.

V bavorském táboře jsme byli uvítáni s nejvyššími poctami. To ani nemohlo být jinak, vždyť Ludvík za své vítězství vděčil hlavně králi Janovi. Do Ludvíkova stanu byl nicméně vpuštěn pouze Jan Lucemburský, tři čeští velmoži a probošt Jindřich. Dokonce i Blahota musel zůstat venku. Nebyla v tom žádná urážka či něco podobného, prostě ve stanu Ludvíka Bavora zodpovídal za bezpečnost všech přítomných sám Ludvík a nikdo jiný. Vůbec mi to nevadilo, protože díky tomu jsme si konečně mohli s mým přítelem promluvit, i když ta rozmluva musela chvíli počkat.

Naši hostitelé se totiž ukázali být navýsost uznalými a pohostinnými a přímo nás zavalili zásobami jídla a pití. Blahota se bez okolků rozvalil do trávy, řekl přitom „áách!“ a zafuněl rozkoší nad tím, že si může udělat pohodlí. A vzápětí se začal cpát. A když říkám cpát, tak mám na mysli, že vlk by s ním nestačil držet tempo. Možná ani dva vlci. Já jsem jedl nesrovnatelně pomaleji a střídměji, pravdou ovšem bylo, že já jsem za sebou neměl sedmihodinovou bitvu.

„Tak co, jsi schopný mluvit?“ zeptal jsem se uštěpačně, když byla po delší době etapa krmení u konce a můj přítel se natáhl na trávu a rozkošnicky si na ní provalchovával hřbet.

„Už to není jako zamlada,“ postěžoval si.

To jsem chápal. Mně bylo třiačtyřicet a Blahota se ode mne lišil jen o pár měsíců. Přičemž kdybych já si prošel tím, co měl v tomto dni za sebou on, vypustil bych vyčerpáním duši, i kdyby mi nikdo z nepřátel nezkřivil ani vlas.

„Nojo,“ převrátil se na bok a otočil se ke mně; v ležící poloze však setrvával i nadále: „Tak o čem jsi chtěl mluvit?“

„To jako chceš říct, že to, co máš za sebou, nestojí za řeč?“ usmál jsem se.

Nyní se zasmál i Blahota: „Kryštofe, dneska jsem si zabojoval tak, jako už pěkných pár let ne. Skoro se divím, že jsem za ty roky nevyšel ze cviku.“

„Tak povídej a přeháněj!“

„Ani nemusím přehánět,“ poněkud se zamračil při vzpomínce na prožitou řež. „Ale řeknu ti, většího válečníka, než je král, jsem v životě neviděl. Je sice o hlavu menší[2] než já, ale nechtěl bych mu v souboji čelit, to mi věř.“

„Taky je o sedmnáct let mladší než ty,“ poznamenal jsem fakticky.

„Naznačuješ tím, že začínám dědkovatět?“

„To ne, ale v jeho věku ještě člověk neví, co je to únava. Což se o nás říct nedá, sám jsi před chvílí přiznal, že už nevydržíš to, co zamlada.“

„Pravda. No ale udeřili jsme na ně čtyřikrát,“ provedl Blahota malátný pohyb rukou, mající znamenat směr k pomyslné nepřátelské linii, „a i když nás nakonec vždycky odrazili, my jsme z nich pokaždé kus vykousli.“

„Ale že se do toho Jan tak hnal,“ vyjádřil jsem údiv.

„Kolem a kolem vzato, nebyl to jeho boj. Nebo teda ne v první řadě jeho.“

„To máš sice pravdu, jenže Jan měl obavu z Ludvíkovy liknavosti. Už dvakrát se spolu Ludvík a Fridrich v minulosti utkali a víš přece, jak to dopadlo.“

„To vím,“ přikývl jsem. „Před šesti roky táhl Jan Ludvíkovi proti Fridrichovi na pomoc, ale jako z udělání se zrovna rozvodnila řeka Neckar a ani jedna strana neměla odvahu ji překročit. Došlo tudíž jen k menší šarvátce průzkumných oddílů, ověřujících možnost přechodu řeky, a jakmile v ní Habsburkové prohráli, tak se stáhli. Ludvík se ovšem na základě toho považoval za velkého vítěze. No a o tři roky později, když se Rakušáci objevili skoro na tom samém místě jako dneska, před nimi Ludvík ustoupil, vlastně spíš utekl, a nezastavil se dřív než v Mnichově.“

„Tenkrát mu ovšem nepřišel na pomoc Jan a taky to podle toho dopadlo,“ navázal na můj výklad Blahota. „Rakušáci, kterým se nikdo nepostavil na odpor, tehdy plenili až k Řeznu. Víš, nejsmutnější na tom je, že Ludvík, který je pravoplatným římským králem, ani nemá odvahu svůj nárok pořádně bránit. Vždyť i v těch obou předchozích případech to stejně jako dneska byli Habsburkové, kdo rozpoutali tažení, zatímco Ludvík byl jako chcíplá ryba.“ Trochu s obavami jsem se rozhlédl, jestli náš tlumený rozhovor a zejména tato nactiutrhačná slova nemohl někdo zaslechnout, ale všichni se naštěstí nacházeli dost daleko. Ostatně, i kdyby se nacházel někdo poblíž, jen málokdo z Němců rozumí česky.

„No a proto chtěl Jan, který jakoukoliv váhavost nesnáší,“ pokračoval můj přítel, „tentokrát podobnému vývoji zabránit. Víš, co udělal?“

„Odkud bych to asi mohl vědět?“ pokrčil jsem rameny.

„Nejdřív si od Ludvíka vyžádal pověření, aby vrchním velitelem v dnešní bitvě byl on a nikdo jiný.“

„Prosím tě,“ zavrtěl jsem nechápavě hlavou, „a to mu Ludvík to pověření vážně dal? Vždyť tím sám sebe shodil, vrchním velitelem měl být přece jedině on.“

„Dal mu ho a mám dojem, že ještě docela rád. A když už měl Jan vrchní velení v hrsti, tak ještě pěkně nalákal do pasti Habsburka.“

„Jak to mohl dokázat? A mimochodem, odkud tohle všechno víš, ty jsi byl u toho?“

„Jestli jsi to zapomněl, tak jsem velitelem králových osobních stráží, takže jo, byl jsem u toho. Vlastně jsem se už nevím kolik dní od krále nehnul ani na krok. Znáš Plichtu ze Žerotína?“

„Kdo by neznal nejlepšího turnajového zápasníka snad v celé Evropě?“

„Tak toho Plichtu Jan poslal za Fridrichem s výzvou ke svedení bitvy.“

„A proč to?“

„Protože kdyby Fridrich tu výzvu odmítl, Plichta by si to rozhodně nenechal pro sebe a na svých cestách po turnajích ve všech možných zemích by jako uznávaný a vážený rytíř Fridricha znectil jako zbabělce. Proto bylo jasné, že Fridrich udělá, co Jan chce. To se taky stalo, no a když bitva vypukla a my jsme těmi čtyřmi útoky rakouské vojsko pěkně nahlodali, tak Jan požádal Ludvíka, aby poslal na bojiště zálohu, které velel norimberský purkrabí. A ta otřesené habsburské vojsko úplně rozprášila. Jen je škoda,“ dodal lítostivě, „že právě Plichta neměl dneska štěstí a v bitvě, kterou pomohl rozpoutat, padl.“

„Ten závěrečný útok a nepřátelský útěk byl vidět i na tu dálku,“ přikývl jsem. „Mimochodem,“ přešel jsem k budoucím perspektivám, „o čem se jedná tam uvnitř,“ kývl jsem bradou ke stanu, „asi nic nevíš, nemám pravdu?“

„Ne tak docela,“ zatvářil se Blahota zamyšleně.

„Neříkej! No tak to mě zajímá.“

„Tak v první řadě si Jan určitě řekne o odměnu. Pořádnou odměnu! Možná že nějaké dohody ohledně ní existovaly už před válkou, ale teď si Jan určitě řekne o víc. Byl by blázen, po tom, co dokázal, kdyby to neudělal.“

„O to nemám obavy,“ přisvědčil jsem. „Jan je nejen statečný, ale i všemi mastmi mazaný a příležitost si určitě nenechá protéct mezi prsty.“

„To si myslím i já. Určitě tomu nesmírně pomůže i to, že Fridrich padl do zajetí. A spolu s ním i jeho mladší brácha Heinrich.“

„Něco v tom smyslu jsem už zaslechl, ale samozřejmě jsem nevěděl, jestli je to fakt, nebo jenom nějaká šeptanda.“

„Je to fakt,“ potvrdil Blahota, „a kromě těch dvou padlo do zajetí i několik stovek rytířů. Fridricha si ve své moci určitě podrží Ludvík, a jestli to má v hlavě v pořádku, nechá ho jako zrádce popravit. Jinak se o svůj královský titul nikdy nepřestane strachovat. O všechny ty další zajatce se teď ve stanu vítězové nepochybně dělí. Při jejich počtu za ně bude výkupné jako hrom.“

„To zní moc hezky,“ uznal jsem, „jen abys měl pravdu. No, tady zase možná trochu zapracuju já a zjistím, co a jak.“

„Předpokládáš, že to vypáčíš ze svého probošta,“ přikývl chápavě můj přítel. „Je u toho a navíc o všem nepochybně udělá zápis. Ale myslíš, že se ti s tím svěří?“

„Hned to samozřejmě nebude, ale do Čech je dlouhá cesta, během které jistě nepojedeme jako němí. Navíc probošt je, ostatně jako každý člověk, trochu ješitný a já věřím, že se bude chtít pochlubit. Nejen tím, co ví, ale i jak k tomu on sám svým dílem přispěl.“

„Prosím tě, jak by asi mohl přispět k výsledkům jednání mezi Ludvíkem Bavorem a králem Janem?“

„Nijak,“ souhlasil jsem. „Jenže to víš ty a vím to já, ale on, i když si to bude nepochybně taky uvědomovat, se nejspíš neudrží, aby si nepřipisoval větší význam, než jaký opravdu má. Tedy ne že o jednání pouze sepsal zápis. A když mu na tu ješitnost trochu zabrnkám, jistě se bude chtít předvést, co všechno pro to udělal a jak to zařídil.“

„Doufám, že se podělíš, pokud něco zjistíš.“

„Spolehni se.“

ZÁZRAK, NEBO MAGIE?

Přestože z podvečerní konzultace obou králů a jejich nejvyšších úředníků neuniklo toho večera ani slovíčko, v dalších dnech se situace začínala rychle měnit. Neboť jak zní Blahotovo oblíbené rčení, v Čechách se všechno vykecá. My jsme sice, aspoň ne hned zkraje po bitvě, nebyli v Čechách, nýbrž v Bavořích, jenže všichni kolem mne byli Češi. Přičemž ti, kteří byli velkému vladařskému jednání přítomni, se před ostatními nosili pyšně jako pávi a výraz jejich tváří vysílal do okolního světa zřetelnou zprávu: „Kdybyste tak věděli, co vím já, to byste koukali; jenže nic nesmím prozradit.“ Ale samozřejmě že si tu přísně tajnou informaci nenechali pro sebe, jelikož by tím ze sebe udělali společenské vyvržence. Sotvaže se dali s někým ze svého stavu do řeči, dělali sice drahoty a pokrytecky se vymlouvali, že by rádi, ale to víte, je to tajemství…

…aby se po nedlouhé době nad svými posluchači smilovali: „Tak abyste neřekli, já vám aspoň trochu něco naznačím, ale nikomu ani muk, rozumíte? Je to přísně tajné!“

Načež samozřejmě všichni přikyvovali a svatosvatě slibovali, že opravdu ani muk, v důsledku čehož během několikadenního návratu do Čech si o utajovaných závěrech královské porady nejspíš nešvitořili vrabci na střeše, poněvadž pohraniční krajina, kterou jsme projížděli, byla převážně neosídlená a tudíž bez střech, avšak jinak o tom věděl snad i ten nejposlednější panský pucflek.

Vlastně se mne až dotklo, že Blahota se o všem doslechl dřív než já, a to jsem se přitom u Mühldorfu holedbal, jak z probošta Jindřicha jeho tajemství vypáčím. Jediné, co jsem z něj ale dostal, byla zpráva o rozšíření Českého království o Chebsko, jež Ludvík Bavor Janovi za jeho pomoc věnoval. Jinak se však Jindřich Scholaris jakožto muž církve vyznačoval výrazně větší věrností danému slovu než světští šlechtici, a navíc nechlastal. Jak známo, u vína nebo piva se toho vykecá ještě daleko víc než za střízliva.

„Za pár dní si uděláme zastávku na Křivoklátě,“ oznámil mi můj přítel krátce poté, co jsme minuli Všerubskou vysočinu, a tvářil se přitom neobyčejně důležitě. „Mimochodem, už jsi od svého probošta něco vyzvěděl?“ dodal poťouchle.

„Ještě ne,“ odpověděl jsem otráveně, v očekávání pěkné osobní blamáže.

„Tak už nic nezjišťuj,“ setřel mne Blahota s blahovolnou přezíravostí, „já ti to prozradím.“

„Nojo, tak mluv,“ vzdychl jsem si. „Jedeme na Křivoklát, dobrá. Co tam?“

„Jestli to není nejpevnější vězení v Čechách, tak je určitě jedno z nejpevnějších. Týřov je sice možná ještě nedobytnější, ale je mnohem dál od Prahy a král chce mít pro všechny případy svého zajatce po ruce.“

„To dává smysl,“ pokývl jsem hlavou, když jsem se nad tím trochu zamyslel. „Týřov leží na okraji královského hvozdu, což z hlediska ostrahy není nic moc. Křivoklát se naproti tomu nachází prakticky přesně uprostřed něj, obklopený na všech stranách spoustou jiných hradů. Je skoro vyloučené, aby tam nepozorovaně proniknul někdo, kdo by měl v úmyslu Heinricha osvobodit.“

„Přesně takhle to Heinrichovi včera během večeře Jan vysvětloval,“ zašklebil se pobaveně Blahota. „Mám to z první ruky, král mi ten večer přikázal, abych sloužil jako velitel strážní jednotky, a díky tomu jsem slyšel každé slovo.“

Tak proto jsi tak informovaný, pochopil jsem, zatímco nahlas jsem se podivil: „Proč by to Jan dělal? Taková služba se přece ukládá někomu ze setníků hradní posádky, a ne jejímu veliteli.“

„Nemůžu sloužit. Víš, král se mi většinou nesvěřuje, proč po mně chce to nebo tohle. Ale nějaký důvod pro to Jan určitě má, na to můžeš vzít jed.“

„Dobře, to chápu. No a co na to Heinrich?“

„Netvářil se kdovíjak šťastně. Jenže král, který má sám Habsburků plné zuby, si ho vychutnal ještě dalším sdělením.“

„Co mu řekl? Leze to z tebe jako z chlupaté deky.“

„Teď si pro změnu chci vychutnat já tebe,“ vysvětlil mi Blahota. „Když ses před několika dny tak sebejistě chvástal, že z Jindřicha vytáhneš snad i to, co neví.“

„No, tak sis do mě rejpnul, ulevilo se ti?“

„Je to mnohem lepší,“ dostalo se mi ujištění, po kterém jsem se musel hodně držet zpátky, abych po svém příteli něco nehodil. „Ale k věci. Co jsem tak od různých lidí slyšel, Heinrich se prý snaží nenápadným oťukáváním zjistit, jaké výkupné za něj bude Jan požadovat. A víš, co mu na to včera král řekl? Řekl mu, aby nějaké výkupné rovnou pustil z hlavy.“

„Cožpak ho chce král popravit?“ vyděsil jsem se.

„Tak přesně takhle na to včera reagoval i Heinrich,“ rozesmál se Blahota, „ale Jan mu oznámil, že k popravě sice nedojde, ale na nějaké propuštění za výkupné ať přesto zapomene. Že je mnohem cennější jako rukojmí a že za něj beztak nikdo nezaplatí ani groš.“

„Proč ne?“

„Protože Habsburkové jsou na mizině. Bitvu prohráli a zůstaly jim po ní dluhy za najaté žoldnéře. A kdyby jen to. Vzpomínáš, jak jsem ještě v Mühldorfu říkal, že by Ludvík Bavor udělal nejlíp, kdyby nechal svého vzdorokrále Fridricha popravit jako buřiče a zrádce?“

„Jistě.“

„Bylo by to opravdu to nejrozumnější, protože by se tím zbavil soupeře o říšský trůn. Fridrich po porážce v bitvě může od svých nároků ustoupit, ale pokud by se někdy v budoucnu zase vzmohl, půjde do toho znovu.“

„S tím bych souhlasil,“ uznal jsem.

„Jenže jak jsem včera z Janovy rozmluvy s Heinrichem vyrozuměl, tak Ludvík Fridricha popravit nenechá. Nechá si od něj písemně stvrdit, že se vzdává říšského trůnu ve prospěch Ludvíka Bavora, a potom ho za pěkně mastné výkupné propustí na svobodu. Za tak mastné, že v habsburské pokladně nezbude nic jiného než pár pavučin. Ludvík bude díky své smířlivosti pro jednou vypadat jako rytíř, zatímco na svobodu propuštěný Fridrich bude mít práce až nad hlavu, aby nějak zaplatil svým leníkům a spojencům, které si do války pozval a které určitě nalákal slibem bohaté kořisti. Bude rád, když si své arcivévodství udrží, a vůbec ho nenapadne vyhazovat peníze, které ani nemá, za propuštění svého mladšího bratra.“

Chvíli jsem to přemílal v hlavě, než jsem se přiměl k další otázce: „A myslíš, že jde opravdu jenom o ty peníze, nebo má Jan ještě nějaký jiný záměr?“

„Tak to se mě ptáš moc,“ rozložil Blahota rukama na znamení, že nemá, co by k tomu řekl. „Jak jsi viděl, Jan dostal při dělení urozených zajatců velice solidní podíl. Za ty velmože a rytíře, co vlečeme do Prahy, dostane tolik výkupného, že se s tím nějaký Heinrich Habsburský, i kdyby za něj byl někdo ochotný zaplatit, vůbec nemůže rovnat. Jako rukojmí má ovšem cenu obrovskou, jakkoliv bude jeho střežení spojené s nemalými náklady. Samozřejmě, pokud už se bavíme o ceně, myslím, že kdyby se na něj v Rakousku složili a vybrali opravdu velikou sumu, tak že by se Jan rád nechal přemluvit. Ale to je jen ryzí spekulace, o které můžeme mluvit nahoru dolů, a stejně nedojdeme k žádnému závěru.“

„Dobře, díky za zprávu,“ pokývl jsem vděčně hlavou.

„Jinak nějaký nápad ohledně toho, co v té souvislosti Jan zamýšlí s tebou,“ připomněl jsem včerejší velmi neobvyklé určení Blahoty do čela denní stráže, „ten asi nemáš?“

„Ne, a věř mi, že mi to pořádně vrtá hlavou.“

„To se ti nedivím,“ poznamenal jsem suše. „Sám už mám taky jisté zkušenosti, a kdykoliv se stane něco podobně mimořádného, do čeho je někdo z nás dvou namočený, očekávám to nejhorší. Myslím pro mou ubohou hlavu. Pro tvoji samozřejmě taky. Jan Lucemburský má vzácnou schopnost pověřovat nás dva těmi nejnemožnějšími úkoly. Moc by mě potěšilo, kdyby to výjimečně pro jednou nebyl ten případ.“

„Mluvíš mi ze srdce,“ souhlasil Blahota.

O další tři dny později se dostavila, aniž jsme to tušili, schůzka s naší sudbou. Když říkám naší, mám na mysli mou a Blahotovou. Přitom ale podobně dramatickému vývoji zdánlivě nic nenasvědčovalo. Prostě jsme přijeli ke Křivoklátu, načež se celé vojsko rozprostřelo v širokém okolí hradu, kde si postavilo své polní stany. Do hradu samotného vjel pouze král Jan se svým nejbližším doprovodem, zahrnujícím i mého přítele Blahotu, dále pak probošt Jindřich Scholaris se svými třemi podřízenými kanovníky včetně mé maličkosti a jako zlatý hřeb nejvýznamnější z králových zajatců – Heinrich Habsburský osobně. Ten, jak mi již bylo známo, měl mít zde na Křivoklátě svou cílovou zastávku, a to na neurčito.

Domníval jsem se, že Jan s tím nebude dělat žádné ciráty, prostě nechá Heinricha zavřít do věže, jak se to v podobných případech běžně dělává, načež dá Křivoklátu sbohem a bude na čele vojska pokračovat do Prahy. Jan Lucemburský však měl jiné plány, jejichž součástí bylo připravit urozeného zajatce o veškerý entuziasmus, který mu snad ještě ohledně budoucího osvobození zůstával. Proto mu chtěl předvést celý hrad, aby si Heinrich náležitě uvědomil jeho nedobytnost a beznadějnost svého postavení.

Po příjezdu na malé nádvoří horního hradu král Jan v první řadě ukázal na obrannou věž, takzvaný bergfrit. Bergfrit slouží jako nedobytné poslední útočiště hradních obránců, když je jinak již celý hrad obsazený nepřáteli. Bohužel pro Heinricha, jemuž, jak jsem již věděl, mělo být v nejvyšším patře bergfritu vykázáno trvalé obydlí. A je-li něco nedobytného, v důsledku čehož se tam nedá dostat, bývá obvykle stejně obtížné se odtamtud i vytratit. Na Křivoklátě to tedy platilo docela určitě.

„Ale do věže se vypravíme až úplně na závěr,“ dal král Jan Heinrichovi zcela nepokrytě najevo, kde že se má do budoucna nacházet jeho obydlí. „Nejdřív si prohlédneme nižší úrovně hradu. Teď se půjdeme podívat do Královského sálu.“ Jan Lucemburský se podle všeho rozhodl seznámit svého urozeného zajatce ještě před uvězněním nejen s pevnostními prvky hradu, na němž bude mít tu nemilou čest pobývat, nýbrž i s jeho dalšími pozoruhodnostmi. Volky nevolky jsme se tudíž této nevyžádané prohlídky zúčastnili i my ostatní.

„Tak, jsme tady,“ oznámil král po chvilce, kterou jsme potřebovali na překonání vzdálenosti ke vchodu do zdejší hlavní reprezentační místnosti, a současně pokynul rukou, jako by prováděl svého dobrého přítele a tím gestem ho vybízel k maximálně napjaté pozornosti. „Možná to nevíš, Heinrichu, ale tenhle hrad měl v mimořádné oblibě Přemysl II. Otakar. Víš přece, o kom mluvím, ne?“ otázal se Jan výsměšně. „To byl ten král, co mu patřily i celé Horní a Dolní Rakousy. Ostatně, jak uvidíš, nahoře na stropě jsou rozvěšené štíty všech zemí, kterým ten mocný král vládl.“ Po tomto vysvětlení se Jan Lucemburský v Heinrichově doprovodu chystal překročit práh do sálu, jenže sotva to oba udělali, jeden z těch nástropních erbů se znenadání ze stropu odlomil a zřítil se na zem, kde se u jejich nohou roztříštil na bezpočet kousků. Pouze jeho malá část nad námi zůstala ze stropu trčet. Všichni jsme oněměli úžasem, který se záhy změnil v úděs po zjištění, že štítem, který vzal takovou nečekanou úhonu, byl zrovna ten, na němž byl namalován znak rakouské země[3].

V sálu, do něhož jsme mezitím všichni opatrně vstoupili, se rozhostilo hrobové ticho.

Prvním, kdo se vzpamatoval, a bylo toho vzhledem k okolnostem nanejvýš potřeba, byl král Jan. „Tak to vidíš, Heinrichu,“ pronesl bezstarostně, jako by se nestalo nic mimořádného, „chtěl bys snad nějaké ještě zřetelnější Boží znamení, že všechny nároky tvého bratra na říšský trůn byly neoprávněné?“

Pohlédl jsem na vévodu Heinricha, který tváří v tvář takové prorokované zkáze svého domu úplně ztratil řeč.

„No nic,“ prohodil Jan a zčistajasna další prohlídku ukončil. „Jsi jistě unavený, cesta byla dlouhá a namáhavá. Nyní mi dovol, abych tě pozval na hostinu, a po ní už tě nechám zavést do obydlí, které je zde pro tebe připraveno. Věřím, že se ti tady bude líbit a budeš tu šťastný. Nicméně pokud bys přesto chtěl v budoucnu něco upravit nebo snad doplnit vybavení, stačí, když požádáš tamhle stojícího hradního purkrabího pana Oldřicha Pluha, a on ti okamžitě vyhoví. Jinak abych nezapomněl, během hostiny si spolu můžeme promluvit o podmínkách tvého případného propuštění.“ Jan Lucemburský byl v tu chvíli ironie sama. „A teď buď tak laskav a na chvíli mne omluv, pan purkrabí a další pánové ti budou dělat společnost.“

A budou na tebe dávat pozor, aby tě náhodou nenapadlo pokusit se zdrhnout, doplnil jsem si sám pro sebe králova slova, netuše, že se vzápětí sám stanu jejich cílem.

„Půjdu teď do kaple poděkovat Bohu za šťastný návrat z bitvy,“ oznámil všem přítomným Jan. „Doprovodí mne rytíř Blahota a otec kanovník Kryštof, jinak nikdo. Až do mého návratu nechci být nikým rušen.“

A to mi již bylo jasné, že jsme, tedy já a Blahota, v pěkné bryndě.

Po příchodu do kaple se výraz Janova obličeje, až do té chvíle vyzařující sebedůvěru a naprostou spokojenost, dočista změnil. Král byl najednou pobledlý a ve tváři měl strhané rysy. V podobném stavu jsem ho viděl snad poprvé v životě. Polekaně na mne pohlédl, zatímco Blahotu pro tu chvíli ignoroval. Vzápětí se ukázalo proč.

„Co to bylo?“ vyrazil ze sebe a jenom naprostý blbec by nepochopil, že se svou otázkou vrací k incidentu na prahu Královského sálu.

Nejistě jsem pokrčil rameny: „Podle mne nic zvláštního, královská Milosti. Ze stropu se odlomil štít. Takové věci se občas stávají, nic na světě netrvá věčně.“

„Nevykládej nesmysly!“ osopil se na mne král. „Chceš říct, že právě v tu chvíli, když jsem přivedl svého zajatce ke vchodu do sálu, abych co nejvíc srazil jeho sebevědomí poukazem na to, že čeští králové kdysi ovládali i Rakousko, tak se čistě náhodou ulomil stropní štít? A ke všemu zrovna ten rakouský? To přece nemůžeš myslet vážně! Chtěl jsem tě jako významnou osobu duchovního stavu požádat o prošetření toho, k čemu došlo, ale jestli se mi budeš i nadále pokoušet namluvit, že šlo o obyčejnou náhodu, potom lituji, že jsem ti vůbec kdy věnoval důvěru.“

To znělo vážně a já se musel chtě nechtě smířit s tím, že se té zpropadené záležitosti asi jen tak snadno nezbavím. Zatímco jsem tyto chmurné myšlenky převaloval v hlavě, král poklekl před oltářem, sklopil hlavu a opravdu se krátce pomodlil. To více než cokoliv jiného dokazovalo, že je z toho záhadného jevu zcela zničený.

Když král modlitbu dokončil a opět povstal, s neobyčejnou obezřetností jsem mu na jeho poslední věty odpověděl: „Uznávám, že je to příliš nepravděpodobné, než aby se mohlo jednat o náhodu,“ zaujal jsem opatrný postoj a vzápětí jsem jej ještě utvrdil vyslovením chvály:

„Naštěstí se k tomu ale Vaše královská Milost postavila tím nejlepším způsobem, když celou událost prohlásila za Boží znamení o neplatnosti Fridrichových nároků na říšskou korunu. V součinnosti s nedávnou vítěznou bitvou půjde podobné stanovisko jen stěží zpochybnit.“

„Když se to stalo, byl jsem tím tak vyvedený z míry, že jsem řekl první, co mi slina na jazyk přinesla,“ přiznal otevřeně král Jan, „a jen doufám, že jsem se tím nerouhal. No nic, obrátil jsem se na vás dva, protože jsem se už víckrát přesvědčil, že jste nejen nejchytřejší hlavy v království, ale že jste navíc i bezpodmínečně věrní a spolehliví. To je velice vzácný souběh vlastností, kterých si nadevše cením. Právě proto na vás spoléhám a budu od vás chtít, abyste zjistili, co a proč se stalo a kdo za tím je. Tebe, Blahoto, jsem měl beztak v úmyslu tady nějaký čas ponechat, abys hradní posádce zvednul morálku; nikdo v tom není lepší než ty,“ vysvětlilo se nám konečně, co král sledoval tím, když před pár dny mého přítele pověřil velením denní stráže. Nu, co jiného, než aby měl příležitost se s vévodou Heinrichem trochu seznámit? „Chtěl jsi snad něco říct, Kryštofe?“ otázal se Jan, když postřehl můj výraz.

„Nebude to ale chyba, Vaše královská Milosti? Mám na mysli, když začneme v té souvislosti kdeco prověřovat? Nepovede to naopak k tomu, že se na celou událost zbytečně soustředí pozornost, namísto toho, aby pokud možno upadla v zapomenutí?“

„Ty se té náhody nechceš vzdát, viď?“ prokoukl král rázem mé úvahy. „Ale já ti rozumím. Pokud by se už nepřihodilo nic dalšího, tak by tvoje rada mohla být docela užitečná. Každou chvíli se přece stává něco nečekaného, neobvyklého. Jenže co když se za nějaký čas stane něco dalšího? Něco stejně záhadného?“

„V takovém případě bude nutné tomu věnovat maximální pozornost a my dva se do toho pustíme ze všech sil,“ odvětil jsem s větší udatností, než jakou jsem doopravdy pociťoval. „Vlastně se tomu s Blahotou pro jistotu začneme věnovat hned teď,“ dodal jsem rychle, když jsem viděl, jak zachmuřeně se král tváří, „ale zatím jen skrytě, nenápadně, abychom nikoho nepoplašili, a hlavně aby to někomu nezačalo vrtat hlavou. A dá-li Bůh a nestane se nic dalšího, tak i na tu příhodu se štítem se snad časem zapomene.“ Zatímco jsem to říkal, s ulehčením jsem registroval, že králův zakaboněný výraz začíná zvolna roztávat. Asi jsem to v zoufalství přece jen chytil za správný konec.

„S tím naprosto souhlasím,“ přikývl Jan Lucemburský. „Blahota se tak jako tak ujme úkolu, který jsem pro něj měl připravený, a společně budete pátrat. Ale máš pravdu, že je třeba postupovat nenápadně, proto budu purkrabího informovat, že máte za úkol prozkoumat celý hrad, jestli tu nejsou nějaké možnosti úniku, kterých by mohl můj vězeň využít. Já sám se tady na Křivoklátě pro jistotu ještě pár dní zdržím, ale až i s vojskem a se svým doprovodem odjedu do Prahy, vás dva tu nechám s příslušnými pravomocemi. Nebudete se zodpovídat nikomu jinému než mně. Purkrabímu nařídím, že vám má vyjít ve všem vstříc, ať už ho požádáte o cokoliv.“

„Vynasnažíme se, ale jak dlouho máme tady na Křivoklátě zůstávat na stráži?“ odvážil jsem se zeptat.

„Jak bude potřeba, ale pokud se během měsíce nebo radši dvou nestane nic mimořádného, vaše služba skončí. Víš, Kryštofe, i ty, Blahoto, možná si teď říkáte, že pro řešení těchhle nadpřirozených jevů nejste zrovna vy dva těmi nejpovolanějšími osobami, a já v tom s vámi souhlasím. Jenže Bůh mne chraň před lidmi, kteří se na rozdíl od vás za ty pravé a jedině povolané považují. Ty, Kryštofe, to určitě víš a zřejmě ses o tom doslechl i ty, rytíři Blahoto, že z obavy před šířením kacířství papežská kurie před několika lety pro Čechy a Moravu ustanovila dvojici inkvizitorů,“ přelétl nás král pátravým pohledem, na který jsem souhlasně přikývl a i Blahota udělal cosi, co se dalo považovat za neurčitý souhlas.

„Jeden z nich, dominikánský kněz Kolda z Koldic,“ pokračoval Jan Lucemburský, „nepřišel na nic lepšího než hned nad Prahou vyhlásit interdikt, když nebylo ve všem po jeho, a mne pak stálo nemálo úsilí, abych dosáhl zrušení toho nesmyslného zákazu. Tímhle vším bych si nerad procházel ještě jednou. I bez toho mám starostí dost a dost. A vy dva mi v tom musíte pomoct. Je mezi námi jasno?“

Pokud jde o mne, bylo všechno možné, jenom ne jasno, avšak přesto jsem se přinutil odpovědět: „Samozřejmě, Vaše královská Milosti.“

Blahota udělal to samé, načež se král zvedl a odešel, ponechav nás našim chmurným myšlenkám.

„Tak, a jsme v tom zase,“ pronesl jsem malomyslně, sotvaže jsme s Blahotou osaměli. „Hlavně že jsme před třemi dny doufali, že nás protentokrát každá nepříjemnost mine. A marně!“

„Co tě napadlo?“

„Že někdo vlastně mohl.“

„A kdo, prosím tě?“

„Připouštím.“

Table of Contents

Po bitvě

Zázrak, nebo magie?