Arnaldur Indridason 

Přerušený klid 

Originální název: Salurikid 

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavik 2023 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Arnaldur Indridason, 2023 

Title of the original Icelandic edition: Salurikid 

Published in the Czech language by arrangement with 

Reykjavik Literary Agency, Iceland, www.rla.is 

Translation © Tomaš Butala, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2337-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-2338-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tento příběh je fikce.

Jména, osoby a události jsou smyšlené. 

Jedna 

Motor lady zase zhasl, a tak ji poslední kousek k nakládací rampě ruského rybářského trawleru dotlačili. Neprošla by už technickou kontrolou a oprava tak starého, vysloužilého auta by byla příliš nákladná. Proto ji před pár měsíci odhlásili a riskli tuto poslední cestu bez poznávacích značek. Do té doby stála před jejich blokem, hořčicově žlutý lak byl dávno zašlý a vybledlý a ostrůvky rzi pokrývaly karoserii jak puchýřky oparu. Při nastupování člověk pokaždé na místě řidiče málem prošlápl prorezavělou podlahu.

S námahou ten vrak dostrkali poslední metry k rampě, kde si museli vydechnout. Byla již tma a obrovský trawler před nimi čněl jak mohutná masa kovu. Motory burácely, loď byla připravena k odplutí. Stáli v záři světlometů a přes zábradlí se vykláněli dva námořníci a volali na ně rusky něco, čemu nerozuměli. Zřejmě se je snažili odehnat.

Neměli tušení, jak se tyhle obchody odehrávají, a když se o ně nikdo další nezajímal, vyšli na rampu. Náhle se před nimi zjevili ti dva Rusové, zastoupili jim cestu a posílali je pryč. Usmívali se, ukazovali na ladu a lámanou angličtinou vysvětlovali svůj úmysl, ale Rusové neprojevili zájem a znovu jim poručili, ať se klidí, tentokrát už dost jednoznačně. Motory opět zahučely. Přišli pozdě. Rusové už vyplouvali.

„Selling car!“ vykřikla žena stále na rampě. „Very cheap.“

„You can have it,“ doplnil muž.

„No, no, go away! No car!“ slyšeli jednoho z Rusů.

„Go, go away!“ křičel ten druhý.

Zklamaně se na sebe podívali. Četli v novinách, že mnoho Islanďanů odváží staré lady do přístavu, aby je prodali Rusům. A že prý Rusové tahle auta ve městě dokonce sami vyhledávají. Na ruském trhu o ně byl zjevně zájem. Slyšeli, že námořníci často mívají lady doma a touto cestou si opatřují použitelné náhradní díly z islandských aut, aby obrané vraky někde cestou do země zaslíbené shodili z paluby. Některá auta se však dočkala i života po životě a ocitala se na východních silnicích, jako kdyby nikdy nebyla těmi nepojízdnými rachotinami z temného Islandu.

Najednou si na palubě všimli jiné lady, byla modrá a téměř celá skrytá pod špinavou plachtovinou, zpod níž vykukoval jen zadek auta. Kousek od ní jako by se prudce dohadovala skupinka Rusů, kteří se pak náhle rozešli. Žena šťouchla loktem do muže, aby jej na to upozornila, ale on tu strkanici nezaznamenal.

„Sakra,“ řekl a couval z rampy. „Asi další ladu nechtějí.“

Žena se tam ještě jednou zadívala a viděla, jak jeden z Rusů přetahuje plachtu přes auto docela.

„Co teď?“ zeptala se.

„Bude nejlepší, když odsud vypadnem.“

„A necháme auto tady?“

V tu chvíli se před nimi zjevil rozzuřený muž, zřejmě kapitán. Nadával jim a vyháněl je zpátky na molo. Potom vykročil k těm dvěma námořníkům, kteří jim prve zahradili cestu. Hájili se, ale to toho muže rozzuřilo doběla, dál na ně řval a nakonec je zahnal do podpalubí.

Zdálo se, že trawler je připraven k vyplutí. Lodivod hulákal nějaké povely, námořník chvatně odvázal lana, pak se rampa zvedla. Motory hluboce zaburácely a loď se pozvolna sunula na moře.

Udiveně se za ní dívali, potom se vydali k nejbližší autobusové zastávce. S ladou nic nenadělali, bylo už dost náročné dostat ji do přístavu. Vůbec si nedokázali představit, jak by v ní zase odjeli domů, takže ji nechali v nepojízdném stavu na molu.

Bylo to začátkem zimy, a zatímco u továrny na zpracování sleďů vedle reykjavického přístavu čekali na autobus, začal padat první sníh.

„Co to do toho chlapa vjelo?“ prohlásil muž. „Myslíš, že to byl kapitán?“

„Myslela jsem, že po tobě skočí. On se snad úplně pomátl.“

„Rusové, no…“

„Oni se tam vyloženě rvali,“ řekla a pozorovala sněhové vločky snášející se v bezvětří na zem. Zkoušela chytit nějaké na dlaň a v dálce ze zatáčky vyjel autobus.

„Rvali se?“ zeptal se.

„Úplně to tak vypadalo,“ odpověděla. „Na těchhle lodích se určitě hrozně chlastá. Všechno tam plave ve vodce. Vypadalo to jako slušná bitka.“

„Já nevím, já jsem to neviděl.“

„Něco s tou ladou udělat musíme,“ řekla.

„Vymyslíme to zítra.“

„Třeba tam může zůstat stát, dokud nepřipluje další loď,“ napadlo ji, když nastoupili do autobusu.

„No, já nevím, jestli mám chuť se s ní ještě mořit, možná se na to prostě vykašleme,“ řekl její manžel rezignovaně a ohlédl se po přístavu. „Asi bude nejlepší nechat ten krám sešrotovat.“

Dvě 

Strávil na sjezdovce celé odpoledne, ale vrátil se do hotelu dřív, než začalo být na baru rušno. Objednal si šálek kakaa s rumem, sedl si k oknu a sledoval lyžaře. Sněhové podmínky a počasí celkově byly pohádkové, den na sjezdovkách si užil, přestože jednou spadl a udeřil se do hlavy. To přikládal věku. Myslel si, že stále umí lyžovat jako mladík, a za svou pýchu zaplatil. Zimní středisko bylo plné lyžařů, a ačkoliv sem do Rakouska jezdil už mnoho let, takhle plné ho ještě nikdy nezažil.

První dny dovolené byly příjemné a bezstarostné, ale předevčírem měl telefon, šlo o Pétura z prádelny. Jeho auto se našlo opuštěné na Seltjarnarnes a po Péturovi se slehla země. Říkal si, jestli to nějak nesouvisí s jejich ošemetnými aktivitami a jestli by neměl policii o jejich činech a možných důsledcích informovat. Tak jako tak se rozhodl uspíšit odjezd. Tohle měl být jeho poslední den v Rakousku.

To opuštěné auto mu nešlo z hlavy. Neuměl si představit, že by Pétur po všem, co se stalo, nechal svého syna samotného. Smrt manželky a matky byla pro oba velmi traumatizující a ve smutku si byli vzájemně oporou. Pétur tvrdil, že jeden bez druhého by to nezvládli.

Objednal si ještě nějaké pití, a když číšník odešel, přišla k němu nějaká žena okolo padesátky, vypadala dost sympaticky, a zeptala se, jestli si může přisednout. Bar se už zaplnil a moc volných míst v něm nezbývalo. Pozval ji, ať se posadí k jeho stolu, a jak je to typické pro dva lidi, kteří se neznají, rozpačitě se usmívali, aby pak promluvili oba současně. On se zeptal, jestli si přijela zalyžovat, a ona jestli zde v hotelu bydlí už dlouho. Po chvíli se již živě anglicky bavili a on se dozvěděl, že je vdova. Povídal jí, že se nikdy neoženil, že život jaksi ubíhal a on promeškal příležitost. Státní úředník, řekl. Z Islandu. Je tady sám.

Odhadoval jejich věkový rozdíl asi na deset let. Uvolněně se bavili a všechno se vyvíjelo dobře, ale pak se omluvil, aby si odskočil. Když se vrátil, byla pryč. Dopil a cestou do pokoje přemýšlel, jestli nemluvil příliš sám o sobě a neznudil ji tím. Ve výtahu se mu trochu zatočila hlava a řekl si, že to bude následek toho pádu. Hodlal si na pokoji hned lehnout.

Když ráno přišla úklidová služba, našla ho v posteli mrtvého. Utrpěl infarkt.

Tři 

Konráð očima propátral bowlingovou halu, pak se posadil a objednal si pivo.

Nad barem visela televize, a tak chvíli sledoval večerní zprávy. Šlo v nich o obvyklé handrkování jeho krajanů, o ty věčné tahanice kvůli více či méně důležitým věcem, o nichž unavení novináři informovali převážně tím způsobem, že všem, kteří se k danému tématu hodlali vyjádřit, jednoduše podrželi pod nosem mikrofon. V posledních měsících veřejnost vyburcovalo několik velkých ekonomických a politických skandálů, ale nyní se zdálo, že už zase zavládl klid. Konráð se usmíval, když se moderátor při tragické zprávě ze severního Islandu zakoktal: Sigríður Sigurðardóttir ze Siglufjörðuru byla sedm dní uvězněna ve svém bytě…

Barman toho měl právě dost a přepnul na fotbal.

Před pár týdny ustoupily obvyklé tahanice do pozadí, protože se na návrší Öskjuhlíð v Reykjavíku našla mrtvola. Vzrušení už mezitím pominulo, ale případ se nějakou dobu držel mezi nejdůležitějšími zprávami, jednalo se totiž o Skaftiho Tímótea Hallgrímssona, o němž se předpokládalo, že byl v sedmdesátých letech zavražděn.

Tehdy byl zatčen jeden muž, jmenoval se Natan, a po dlouhém pobytu ve vazbě a nesčetných výsleších ve vězení v Síðumúli se přiznal, že Skaftiho zabil na výběžku Örfirisey a hodil jeho tělo do moře. První ohledání pozůstatků z Öskjuhlíðu však nyní ukazovalo na to, že Skafti nemusel být nutně zavražděn, ale možná se mu stala nehoda, možná spadl do hluboké stavební jámy, která tam zůstala po britské armádě z doby druhé světové války. Tak jako tak vyvstaly oprávněné pochyby o Natanově doznání, k němuž došlo ve vyšetřovací vazbě za velmi speciálních podmínek. Nyní se pod drobnohled dostal také tehdejší postup policie a státního zástupce, aby se vyjasnilo, jestli se svého času nevynucovala přiznání násilím. Natan byl odsouzen k maximálnímu trestu, který si odseděl ve věznici Litla-Hraun. Nález těla na Öskjuhlíðu však mohl být považován za důkaz jeho neviny.

Skaftiho případ otřásl také policií a justicí. Běžela minimálně dvě oficiální vyšetřování, aby se objasnilo, jak se něco takového mohlo stát, a pozůstalí domnělého vraha, který mezitím zemřel, požadovali jeho rehabilitaci a náhradu újmy. Média se ptala, kdo za případ tenkrát zodpovídal a proč se při vyšetřování vyskytly tak fatální chyby.

Do bowlingové haly vešli dva policisté, které Konráð znal, a utábořili se u jedné z drah. Měli za sebou dlouhé kariéry a měli brzy odejít do penze. Konráð by jim nejraději řekl, že důchod není žádný med, ať pracují co nejdéle. Že už to potom není žádná zábava, když jsou všechny dny stejné. Nepřišel sem ale proto, aby starým policistům dával rady do života. Chtěl se setkat s Leem, který dřív patřil do policejního bowlingového mužstva a sem si chodíval zahrát s bývalými kolegy.

Konráð za nimi šel a ptal se, jak se vede, ale ti dva se s ním moc nebavili. Konráð také kdysi hrával v policejním týmu, znal tento sport, často spolu s Leem a Rikkim navštěvoval americkou vojenskou základnu v Keflavíku, aby si zahráli na tamní bowlingové dráze, než se to celé pokazilo.

„Viděli jste Lea?“ zeptal se Konráð.

Podíval se po vyleštěných drahách. Nic moc se tam nedělo, byli v hale skoro sami.

„Co je s Leem?“ zeptal se jeden z policistů, zavalitý muž s oteklým obličejem, který zřejmě za život spořádal příliš mnoho tučného masa. Konráð se snažil udržet oční kontakt, ale policistovy oči byly v tuku sotva vidět.

„Neodepisuje mi na zprávy,“ řekl Konráð. „Chtěl jsem se s ním potkat.“

„Ty se divíš?“ zeptal se ten druhý, který měl podobnou postavu jako ten první, velké břicho a dlouhé chlupaté paže, perfektní na bowling.

„Co mu chceš?“ zeptal se ten oteklý.

Řekl bych ti to, kdyby ti do toho něco bylo, pomyslel si Konráð a málem to řekl nahlas. Něco v mužově hlase mu lezlo na nervy.

„Už dlouho jsem ho neviděl,“ odpověděl místo toho.

„Chtěl jsem vědět, jak se má.“

„Kvůli té věci se Skaftim?“ zeptal se ten s tlustým břichem.

„Jsou v tom nějaký novinky?“ Muži se na sebe podívali.

„Nebyl tys do toho taky zapletenej?“

„Ne,“ řekl Konráð. „Nikdy jsem s tím neměl nic společnýho.“

„V té době jste ale úzce spolupracovali. Nebyli jste dokonce kamarádi i mimo službu?“

„Úzce nebo neúzce, prostě jsme spolupracovali.“

„Nejsi sám, kdo hledá Lea,“ prohlásil ten s oteklým obličejem. „Chtějí s ním mluvit všichni, musíš si stoupnout na konec fronty.“

„Kdybys nás teď nechal o samotě,“ prohlásil ten s tlustým břichem, sáhl po kouli a nacpal silné prsty do otvorů, „snažíme se hrát.“

Konráð se podíval z jednoho na druhého. V žádném skutečném sportu by to daleko nedotáhli, ale bowling, to bylo něco jiného. Člověk tu mohl celý den líně posedávat, pít pivo a jíst mizerné burgery, a přesto si nakonec užít pocitu vítězství. Neměl však chuť si z těch dvou utahovat.

„No dobře. Tak kdybyste o něm slyšeli…“

„Spolehni se,“ řekl ten oteklý tónem, jako kdyby šlo o spíše nepravděpodobnou možnost.

Cestou ven Konráð viděl, že v televizi nad barem zase běží zprávy, které se již chýlily ke konci. Po souhrnu nejdůležitějších událostí ukazovali záběry od jezera Hafravatn nedaleko hlavního města. Prý se tam našel mrtvý zahraniční turista a příčina smrti byla zatím neznámá. Konráð už o tom četl na internetu. Mrtvolu našel majitel chaty při večerní procházce po břehu jezera. Na internetu se psalo, že trestnému činu nic nenasvědčuje. Takhle se to psalo vždycky. Podobné zprávy už málem patřily ke všednímu dni od té doby, co se Island stal turistickým magnetem a co se v sezóně počet jeho obyvatel vždycky zesedminásobil. Většinou se informovalo o turistech, kteří zahynuli na rozbitých islandských silnicích, zabloudili nebo zemřeli vyčerpáním ve Vysočině, spadli ze skály, utopili se v moři nebo v jezeře nebo byli nalezeni mrtví v hotelovém pokoji. Dobrovolní záchranáři nikdy dřív neměli tolik práce.

V tuto chvíli nebylo možné sdělit jméno ani národnost turisty od jezera Hafravatn. I tohle byla taková milosrdná formulace. Nebylo jasné ani to, co ho k jezeru v blízkosti města zavedlo.

Čtyři 

Konráð právě svým neohrabaným způsobem nastupoval do jeepu, když vtom mu volala Marta. Už s ní delší dobu nemluvil. Jako jedna z vedoucích vyšetřovatelek u kriminální policie Reykjavík měla hodně práce, to věděl. Zkoušel jí volat po nálezu mrtvoly na Öskjuhlíðu, ale ona se s ním o tom případu nechtěla bavit. Chvíli se mu vyhýbala, a když ji s tím konfrontoval, prohlašovala, že on je do případu Skafti příliš zapletený. Snažil se ji ještě přesvědčovat, ale ona zůstala neústupná a rozloučila se s ním chladně.

Nebyla jediná, kdo si myslel, že Konráð nese spoluodpovědnost za to, že byl tenkrát odsouzen nevinný. Leó a on v sedmdesátých letech úzce spolupracovali na tehdy nově založeném kriminálním oddělení policie Reykjavík, kde se ne vždy postupovalo v souladu s předpisy a zákony. Konráðovi stále volali cizí lidé, kteří mu tyto nekalosti vyčítali, pokud nestačil dostatečně rychle zavěsit. Nakonec vytáhl pevnou linku ze zástrčky. Číslo jeho mobilu moc lidí nemělo.

„Víš, kde je Leó?“ zeptal se Konráð, když to zvedla.

„Ne, netuším,“ řekla Marta. „Tuhle tady byl, abychom si promluvili o případu Skafti, ale od té doby jsem ho neviděla. Jsi s ním v kontaktu? Musíme s ním mluvit.“

„Ne, nemůžu ho sehnat. Co vám povídal?“

„Nic, co by se tě týkalo, Konráðe. Volám ti, abych ti řekla, že v případě tvého otce nechceme podnikat žádné další kroky. Věří ti, že Gústaf před smrtí řekl, že Seppiho u jatek probodla tvá matka. Nevidí důvod to zpochybňovat.“

„V pořádku,“ řekl Konráð. „Díky, že mě informuješ.“

„Musí to být úleva, ne?“

„Jo, je to dobrá zpráva. Ale poslyš, co s tím turistou u Hafravatn, je to snad…?“

„Ale Konráðe,“ řekla Marta, která neměla v plánu nechat se zatáhnout do rozhovoru, „člověk ti nemůže vůbec nic povědět, abys do toho hned nezačal strkat nos!“

Konráð nastartoval, vyjel z parkoviště před bowlingem a vyrazil směrem Breiðholt, kde zastavil před blokem domů. Soudil, že má správnou adresu, a váhavě z dálky zkoumal okna. Neviděl tu ženu mnoho let. Kdysi bývali dobrými přáteli, dva spřátelené manželské páry. Scházeli se pravidelně, trávili víkendy na venkově, pořádali výlety a stanovali v odlehlých březových lesících. Od té doby ale do moře odteklo hodně vody.

Našel správný byt a zazvonil. Když otevřela, uvědomil si okamžitě, že se s léty moc nezměnila. Na rozdíl od něho, zřejmě, protože ona ho v první chvíli nepoznala.

„Počkat… Konráðe? Jsi to ty?“ ptala se udiveně.

„Ahoj Dóro, možná jsem měl předem zavolat,“ řekl omluvně. „Nechtěl jsem tě plašit.“

„Co tady chceš?“

Zaváhal. Co tady vlastně chce? Sám pořádně nevěděl.

„Je to… Jde o Lea?“ zeptala se.

Konráð přisvědčil a prohlásil, že s ním nutně musí mluvit, ale že se Leó snad propadl do země. Nikdo z jeho přátel a známých mu nedokázal pomoct.

Pozvala ho dál a on se trochu v rozpacích posadil ke kuchyňskému stolu. Nechtěl se tu zdržovat. Po rozvodu s Leem se Dóra podruhé vdala. Její druhý muž byl o dost starší než ona a asi před dvěma lety Konráð viděl ve smutečních oznámeních jeho jméno. Chtěl jí tenkrát zavolat, aby jí vyslovil upřímnou soustrast, ale pak plynuly dny a týdny a on to nikdy neudělal. Přišla na Ernin pohřeb a od té doby spolu nemluvili.

„Jak se máš, Konráðe?“ ptala se.

„Nestěžuju si,“ řekl. „Důchod mě nudí jen trochu. Viděl jsem, že tvůj manžel umřel. Upřímnou soustrast.“

„Díky. Byl už moc nemocný, takže… Jestli jsem to ve zprávách pochopila správně, tys to už taky mohl mít za sebou. Ten doktor, co tě přepadl, zavraždil neteř a utekl z Litla-Hraun. Jak se jmenoval? Nepokusil se tě zabít?“

„Gústaf Antonsson, anesteziolog. Vloupal se ke mně domů a dostal do mě léky, co mě málem vyřídily.“

„Tys ho ale ještě včas zastavil. On umřel u tebe doma? Podlehl zraněním, myslím.“

„Jo, byla to sebeobrana,“ řekl Konráð, ale ve skutečnosti se o tom bavit nechtěl. „On byl… pro něj už byla každá pomoc marná.“

Dóra mu nabídla kávu, ale on s díky odmítl s tím, že se nemůže zdržet.

„Co Leóvi chceš?“ zajímala se. „Jde o ten Skaftiho případ? Už mi volali novináři, takoví dotěrní čmuchalové. Já nevím, kde je. Nemluvili jsme spolu roky. Nedrží se jen někde v závětří, dokud se to nepřežene?“

„Určitě,“ řekl Konráð.

„Ty ses na tom taky podílel?“ zeptala se přímo. „Ty jsi spolu s ním oklamal toho člověka a dostal ho do vězení? Toho Natana?“

Konráð zavrtěl hlavou. „Byl jsem u pár výslechů. Jinak jsem nic neudělal. Jenom jsem vyjádřil pochybnosti, jestli se s tím člověkem jedná fér. Náš kolega Rikki měl taky nějaký řeči, možná si ho ještě pamatuješ. Leó na nás ale nedal a my jsme žádný další kroky nepodnikli. Od té doby jsem na to mockrát myslel. Měli jsme udělat víc.“

„A vy teď víte, co se doopravdy stalo?“

„Jo.“

„Takže to byl hlavně Leó?“

„Nějak se mu podařilo Natana usvědčit. Nevím, čím ho zmáčkl. Dostal z něj přiznání a jedna dvě stopy z vyšetřování ho podpořily. Soud tomu uvěřil. Teprve mnohem později se ukázalo, že celá argumentace se zakládala na lži.“

„Ano, to je samozřejmě strašné. Co si ten nešťastník musel všechno vytrpět, i když byl nevinný.“

„Nenapadá tě, kde by Leó mohl vězet?“ zeptal se Konráð.

„Víš o nějakým místě, kde se třeba zašíval dřív? Nemá k dispozici chatu? Cokoliv?“

„Co chceš dělat, když ho najdeš?“

„Mluvit s ním. O tom případu. O nějakých věcech, co si spolu musíme vyjasnit.“

„Víš, proč jsem ho nakonec opustila?“ řekla Dóra. „Proč jsme se rozvedli?“

„Tušení mám.“

„Věděls, co dělal?“ Konráð mlčel.

„Něco málo jsem věděl,“ řekl pak zdráhavě.

„Měla jsem toho dost,“ řekla Dóra. „Měla jsem od něj odejít hned, ale on se omlouval a sliboval, že už se to nikdy nestane. O hodně let později jsem se dozvěděla, že měl ve městě románek a roky mě podváděl. Myslím, že to věděli všichni kromě mě. Tak to přece většinou chodí, že?“

„Asi,“ řekl Konráð, který v tomto ohledu nebyl úplně nevinný.

„On byl neřízená střela.“

Konráð váhal. „Nevíš, jestli… jestli jedna z nich…“

„Byla tvá Erna?“

„Jednou to naznačil, no, vlastně to vyslovil přímo. Zuřil a… a já jsem doufal, že to snad řekl jenom proto, aby mě ranil. Že to ve skutečnosti není pravda.“

„S tím ti nepomůžu,“ řekl Dóra. „Já nevím, co byly všechny zač, vím jenom to, že ve volném čase asi nedělal nic jiného.“

Konráðovi začal zvonit mobil a omluvil se, že to musí vzít. Byl to právník, kterého si musel najmout kvůli vyšetřování vraždy jeho otce.

„Rozhodli se, že ti budou věřit,“ řekl advokát, když to Konráð zvedl.

„Už jsem to slyšel.“

„Říkají ale, že by posílilo tvou výpověď, kdybys mohl předložit fotografie dokazující to údajné zneužívání dětí. Té dívky z Tjörninu a dalších dětí.“

„Ano, já vím,“ řekl Konráð. „Bylo by nejlepší ty fotky najít.“

Rozloučili se a Konráð schoval mobil.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Dóra, když zpozorovala jeho unavený výraz.

„Jo, všechno v nejlepším pořádku.“ Chvíli mlčeli.

„Leóvi té noci někdo volal,“ promluvila Dóra nakonec.

„Dobře si to pamatuju.“

„Té noci?“

„V noci, kdy zmizel Skafti. Šla jsem to zvednout. Byl to jeho strýc, chtěl mluvit s Leem. Řekla jsem mu, že Leó už spí, ale Alfons s ním chtěl nutně mluvit, takže Leó vstal, a když domluvili, oblékl se a šel ven.“

„Aby se sešel s Alfonsem? Se svým strýcem?“

„Jasně.“

„Nevíš proč?“

„Ne, nemám ponětí,“ řekla Dóra. „Leó… on o tom nikdy nemluvil. Měl se strýcem speciální vztah, jak víš. Ptala jsem se ho, co je uprostřed noci tak důležité, a on na to jenom řekl, že si nemám dělat starosti. Já si dobře vzpomínám, že to bylo ten večer, protože jsem na něj měla vztek. Další den jsem měla narozeniny a on vůbec nic neudělal. Jinak na moje narozeniny myslel, ale toho roku na ně prostě zapomněl.“

Pět 

Na pohřbu bylo nezvykle málo smutečních hostů. Pokud to Konráð mohl posoudit, dostavil se jen úzký rodinný kruh a několik málo zástupců jiných stavebních firem. Sám sebe za hosta nepočítal, v podstatě tam vůbec nebyl. Do kostela nešel, zůstal sedět před ním v autě, sledoval hosty a doufal, že uvidí Lea.

Vzhledem k zaparkovaným autům se zdálo, že rodina jezdí téměř výhradně ve velkých černých jeepech. Konráð věděl, že generace následující po bratrech zakladatelích se opakovaně dostávala do konfliktu se zákonem kvůli pašování drog, násilí, krácení daní a podobným přečinům. A ani třetí generace nebyla o moc lepší, jeden z vnuků seděl ve vězení za brutální napadení, snažil se utéct do ciziny, ale cestou na letiště ho zastavila hlídka kvůli rychlé jízdě. Konráð nevěděl, jestli dostal povolení zúčastnit se pohřbu. V novinách vyšly dva nekrology od vnuků zemřelého, jak se Konráð domníval, kteří v nich vzpomínali na rodinné výlety a vyprávěli, jak skvělým dědečkem býval.

Prý učiněný král grilu. Nikdo další se však k oslavným vzpomínkám nepřipojil.

Nebožtík a jeho bratr byli přes to všechno úspěšnými stavebními podnikateli, a pokud Konráð věděl, těšili se docela dobré pověsti. Byli to Leóvi strýcové z otcovy strany a byli nerozluční, dokud jeden z nich před několika dny za poněkud trapných okolností nezemřel. Byl stálým zákazníkem jisté prostitutky, která jednou měsíčně létala z Budapešti do Reykjavíku, aby si něco přivydělala. Island si prý vybrala z toho důvodu, jak chatrnou angličtinou sdělila, že zde byli zákazníci poměrně čistotní a že tu žena jako ona mohla nabízet své služby legálně. Což prý prosadily Červené punčochy a feministky, jak někde slyšela. Proto prý na Islandu vždycky stráví týden dva a odlétá s kapsami plnými peněz. Zákazníky shání na internetu, nejrůznější muže. Podrobněji se o tom šířit nechtěla, protože mnozí zákazníci jí kladli na srdce, že na Islandu je sice prostituce legální, ale muži si tyto služby nesmějí kupovat.

Takhle to vyprávěla policistům, kteří přijeli po jejím telefonátu na místo. Ten muž byl velmi tlustý, nestačil s dechem a potil se. Během aktu prý zvláštně sešklebil obličej, myslela si, že je to orgasmus, ale asi to byla bolest v hrudi, protože pak ztratil vědomí. Když pochopila vážnost situace, slezla z něj, začala s nepříliš efektivní masáží srdce a zavolala pomoc.

Toto všechno Konráð věděl od Marty, která se sexuální pracovnicí hovořila osobně, zatímco se šestice silných policistů lopotila s tělem, které s námahou vynesli z pronajatého bytu té Maďarky. Rodinu tato událost nepřekvapila. Ten člověk se nedržel zrovna zdravého životního stylu, celé dny se cpal fastfoodem, kouřil jako fabrika a moc pil. Když ještě existovaly legální striptýzové kluby, býval v nich stálým hostem, znal všechny provozovatele, v některých měl dokonce finanční podíl.

Nikdy se nepodařilo bratrům cokoliv prokázat, ale v minulosti se na ně policie zaměřovala kvůli pašování drog, padělání veřejných listin, finančním spekulacím a praní peněz. Šly o nich různé pověsti, například že se jim díky těmto nelegálním obchodům nadále dařilo inkasovat tučné zisky, ačkoliv se ostatní firmy z branže potácely na hranici bankrotu. S Leem je pojilo nejen příbuzenství, ale udržovali i blízké přátelské svazky a Konráð věděl, že Leó pro ně představoval důležitého spojence v řadách policie.

Dveře kostela Fossvogskirkja se otevřely, z kostela zvolna vyšlo osm nosičů se sněhobílou rakví a bylo na nich znát, že mají co dělat. Nebe bylo zcela zatažené a mužům padal do tváří jemný déšť. Rakev byla uložena do pohřebního vozu, aby byla převezena k rodinné hrobce na blízkém hřbitově. Všechno se to odehrávalo velmi důstojně.

Za rakví následovali další pozůstalí, mezi nimi i Leó. Konráð ho neviděl vcházet do kostela, ale teď tam byl ve skupině příbuzných, někomu potřásl rukou, někoho objal. Konráð vystoupil z auta a následoval průvod na hřbitov, držel se však opodál. Když byla rakev spouštěna do země, stál Leó vedle svého zbylého strýce. Ten se jmenoval Alfons a svému bratrovi se vůbec nepodobal, byl to menší štíhlý muž s velkými brýlemi a posledními zbytky vlasů, byl dokonale oblečený a vyzařovala z něj důstojnost. Toho nikdy nenajdou mrtvého u prostitutky v Airbnb. Možná pravdě odpovídalo to, co o něm jednou prohlásil Leó, totiž že je jediným mužským členem rodiny, který má skutečně něco v hlavě.

Když všichni hodili do hrobu lopatku hlíny a udělali nad ním kříž, skupina se hnula k východu ze hřbitova, kde se pomalu rozcházela. Leó chtěl evidentně mluvit se strýcem, ale starý muž se tvářil odmítavě, takže jej Leó chytil za ruku a tiše o něčem rozmlouvali. Ostatní nic nezpozorovali. Na parkovišti si ti dva vyměnili ještě několik posledních slov, potom strýc odjel. Leó šel za kostel, kde parkoval. Když uslyšel Konráðovy kroky, otočil se.

„Co tady chceš?“ zeptal se zlostně.

„Mluvit s tebou,“ řekl Konráð. „Jsi těžko k zastižení.“

„Nebyl jsem v Reykjavíku,“ řekl Leó. „Proč mě sleduješ? Nemám ti co říct.“

„Jaks ho přinutil, aby se přiznal, Leó?“ zeptal se Konráð.

„Číms mu vyhrožoval? Proč tvrdil, že Skaftiho zabil na Örfirisey?“

„Jak to mám vědět?“ odsekl Leó. „A proč tě to do prdele trápí?“

„Poslals do vězení nevinnýho,“ řekl Konráð. „U některých výslechů jsem byl a neměl jsem dojem, že máme správnýho člověka. To jsem ti taky říkal. Tys ale nic neudělal. Já jsem ti důvěřoval. Všechno jsem ti věřil. Věřil jsem ti a tys lhal.“

Leó nasedl do auta a chtěl zavřít dveře, ale Konráð je držel.

„Jak jsi přinutil Natana k tomu, aby se přiznal?“

„Já jsem vůbec nic neudělal, ty pitomče!“ řekl Leó. „Ten chlap se přiznal. S Natanem se jednalo úplně normálně, tos viděl na vlastní oči. Přiznal se k tomu a jeho přiznání se posoudilo jako věrohodný, tím se případ uzavřel. Pusť ty dveře!“

„Dokud se Skaftiho mrtvola neobjevila někde jinde.“

„Na tyhle blbosti nemám čas,“ řekl Leó.

Nastartoval a šlápl na plyn, takže Konráð musel dveře pustit a málem ztratil rovnováhu. Leó je rychle přibouchl a odjížděl. Konráð se za ním díval, pak se vrátil ke svému autu, kde chvíli seděl za volantem a přemýšlel. V kapse mu začal zvonit mobil, byla to Marta.

„Jsem u tebe doma,“ řekla.

„Co se děje?“

„Prostě přijeď!“

Šest 

Marta seděla v autě před Konráðovým domem v Árbæru a kouřila elektronickou cigaretu. O varování před případnými škodlivými následky se nestarala. Konráð v té souvislosti vždycky trousil poznámky, ale Marta mu pokaždé odpověděla, že je informovaná a nemá v tomto směru obavy. Před přechodem na elektronické cigarety bývala těžká kuřačka a skálopevně tvrdila, že tohle potřebuje jen přechodně, než s tím přestane docela. Konráð ji v tom zrovna nepodpořil, podle něj si jen něco nalhávala.

„Už se o tom samozřejmě píše na internetu,“ povzdechla si, když se pozdravili a on ji pozval dovnitř.

„O čem?“ zeptal se Konráð.

„Nejsme si jistí, jestli to byla opravdu nehoda,“ řekla Marta.

„Ale co?“

Dívala se na něj, jako kdyby měl přesně vědět, o čem mluví.

„Skaftiho smrt,“ řekla a sedla si v kuchyni jako pokaždé, když ho navštívila. „Němec se přiklání k vraždě. Myslí si, že Skaftiho někdo zabil a pak ho odvezl do té jámy na Öskjuhlíðu, aby to vypadalo jako nehoda.“

„Cože…?“

Konráð na Martu zmateně hleděl.

„Nedá se vyloučit, že Skafti byl ještě naživu, když ho do té jámy hodili,“ řekla. „Nemůže to potvrdit ani vyloučit.“

„Němec?“

„Soudní lékař z Německa, specializuje se na pozůstatky nalezené venku v přírodě. Pozvali jsme ho, aby nám pomohl, a on dnes předložil závěrečnou zprávu.“

„A co… co byla příčina smrti?“

„Silný úder do hlavy s následkem roztříštění lebky. To nemohlo vzniknout pádem do jámy, jak jsme si doteď mysleli. To roztříštění lebky muselo způsobit něco jiného, kladivo nebo tak něco, a on tvrdí, že se tam Skafti dostal až po nějakém konfliktu. Že o té jámě na Öskjuhlíðu někdo věděl a odvezl ho tam.“

Marta viděla Konráðův šokovaný výraz. Zíral na svou kamarádku, jako kdyby nedokázal uvěřit tomu, co právě řekla.

„Co jste si mysleli, když jste zatkli Natana?“ zeptala se Marta a znělo to vyčítavě. „Proč jste to tak odflákli?“

„Proč?“ povzdechl si Konráð. „Kdyby na to jen byla jednoduchá odpověď.“

Svezl se na židli vedle Marty a myslel na sedmdesátá léta, kdy Skafti jednoho večera vyšel z domu a už se nevrátil. Vyhazovač na jedné diskotéce si tehdy vzpomněl, že se Skafti předchozího večera dostal do sporu s jedním ze stálých hostů, s jedním klukem jménem Natan. Natan byl vyslechnut a přiznal, že se se Skaftim porvali. Skafti se ho prý pokoušel balit, to ho naštvalo, nic víc v tom nebylo. Později tuto výpověď změnil.

„Natan se k té vraždě přiznal,“ řekl Konráð. „Měli jsme to černý na bílým.“

„Jistě, po dlouhé a vysilující vyšetřovací vazbě na samotce,“ řekla Marta. „Na ty otřesné podmínky ve věznici Síðumúli si stěžoval. Na mizerné zacházení. Nakonec se přiznal, že Skaftiho sledoval na Örfirisey, zabil ho a tělo hodil do moře. Což se nikdy nestalo, jak už teď víme. On už prostě nevydržel tu vazbu. Nejvyšší soud mu potvrdil maximální trest. Svoje poslední roky strávil na ulici. Minulou zimu umrzl. Bylo to spravedlivé? To tím chceš říct?“

„Já? Na to se zeptej Lea. On za ten případ zodpovídal.“

Konráð potřásl hlavou. Vyšetřovací postupy policie se v posledních letech změnily. Přiznání se akceptovalo jen tehdy, když bylo dostatečně podložené důkazy.

„Leó tvrdí, že ho do ničeho nenutil,“ řekla Marta.

„Tak co?“

„On nikdy nepřizná, že to přiznání bylo vynucené.“

„Takže je vyloučené, že s tím měl Natan něco společnýho?“ zeptal se Konráð.

„S nejvyšší pravděpodobností ano,“ řekla Marta. „Mohlo se sice stát, že Skaftiho zabil a nám lhal, že hodil tělo do moře, protože nechtěl, abychom ho našli, ale…“

„To asi moc pravděpodobný nebude. Přiznal se k vraždě. Proč by nás nezavedl k tělu, kdyby věděl, kde je?“ Marta pokrčila rameny.

„Potom to přiznání odvolal, tvrdil, že to neudělal…“

„To je pravda.“

„Teď samozřejmě musíme začít od začátku, pátrání po Skaftiho vrahovi začíná nanovo.“

„Tys říkala, že byl ještě naživu, když ho někdo hodil do té jámy?“

„Němec si myslí, že je to možné.“

„Bože… chudák kluk.“

„Ne, není to hezký případ,“ řekla Marta unaveně. „A pak je tu ještě ten turista u Hafravatn.“

„Co je s ním?“

„Za prvé to nebyl žádný cizinec,“ řekla Marta po chvíli.

„Byl to Islanďan, žil dlouho v Norsku, a proto měl norský pas.“

„A dál?“

„Mělo to vypadat, že se mu v přírodě stalo neštěstí. Vždyť víš, jak to občas s turisty dopadne.“

„Ale?“

„Zemřel na poranění hlavy. A ne u Hafravatn, ale jinde. Evidentně ho tam někdo dopravil dodatečně. Na první pohled to vypadalo, jako kdyby se procházel po břehu a upadl. Jeho hlava ležela na ostrém kameni, byly tam skvrny od krve, ale myslíme si, že to bylo jen špatně zinscenované.“

Marta vypustila hustý oblak páry.

„Je tu spojnice s jedním starým případem, na který si jistě vzpomínáš,“ řekla.

„S kterým případem?“

„Přicestoval sem sice jako turista,“ řekla Marta, která jako obvykle zapomínala na mlčenlivost, když seděla s Konráðem u jednoho stolu, „ale původně se na Islandu narodil a vyrostl a žil v Reykjavíku. Než odjel do ciziny, byl spolumajitelem prádelny s chemickou čistírnou. Nevyšetřovals ten případ tehdy? Musel ses s ním někdy setkat a mluvit s ním.“

„O čem to mluvíš?“

„Trochu mi to připomíná Skaftiho případ. S mrtvolou se manipulovalo. Našla se v přírodě. Němec nám pomáhá i s tímhle případem.“

„S jakým případem, Marto? Neodbíhej.“

„Ten muž z prádelny. Ten, co zmizel. V osmdesátém třetím.“

Konráð na Martu hleděl.

„Ty myslíš… to mluvíš o Péturovi? Pétur Jónsson?“

„Jo.“

„Tu prádelnu teď má jeho syn. Občas k němu nosím věci…“

Marta pokyvovala hlavou.

„Počkej, co je s Péturem?“ zeptal se Konráð.

„Tenhle ‚turista‘ od Hafravatn ho znal,“ řekla Marta a naznačila prsty uvozovky, jak to ostatně dělala často.

„Z házené. Odstěhoval se do Norska krátce po Péturově zmizení.“

„A teď našli jeho mrtvolu u Hafravatn… spolumajitel prádelny. Tys říkala… nebyl to náhodou Franklín?“

„Přesně tak. Franklín. Mluvili jsme s jeho exmanželkou. Před týdnem přiletěl na Island jako úplně normální turista,“ řekla Marta a nasála nikotinovou páru. „A pak ho našli mrtvého u Hafravatn. Co si z toho vezmeme?“

Vydechla kouř. Ráda se s Konráðem bavila o policejních záležitostech, ačkoliv věděla, že by správně neměla.

„Oklovávali ho havrani,“ řekla.

„Franklína?“

„Tak ho našli. Jeden chodec viděl na břehu hejno havranů, kteří se už dali do mrtvoly.“

„Takže se to muselo stát těsně po jeho příletu.“

„Možná. Ale havran si najde potravu hodně rychle.“

„Byl to Péturův kamarád, říkáš.“

„Jo.“

„Co to sakra znamená?“ zafuněl Konráð a myslel na muže z prádelny, který jednoho dne zmizel, jako by se propadl do země.

„Už mu stačili vyklovat oči,“ řekla Marta. „Ti havrani.“

Sedm 

Zřetelně si pamatoval ten moment, kdy se o tom dozvěděl. V jeho kanceláři seděl poměrně otravný muž, který přišel na policejní prezidium v ulici Hverfisgata oznámit krádež auta. Ten člověk tvrdil, že jej koupil v roce 1979, tedy před čtyřmi lety, jako ojeté, jako starou rachotinu, kterou však zvládl vlastními silami jakžtakž opravit, takže se vždycky dopravil z bodu A do bodu B. Že prý mu na tom autě moc záleží, jenže včera mu jeho ruskou ladu zaparkovanou před domem někdo ukradl, nadával.

„Určitě?“

„Jo, určitě.“

„Nepozorovals v okolí domu něco podezřelého, lidi, kteří se zdržovali poblíž auta? Ptal se tě na to auto v poslední době někdo?“

„To fotila manželka,“ řekl. „Loni v létě.“