Obsah

THE TEMPORARY WIFE

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

ČTYŘICET SEDM

ČTYŘICET OSM

ČTYŘICET DEVĚT

PADESÁT

PADESÁT JEDNA

PADESÁT DVA

PADESÁT TŘI

PADESÁT ČTYŘI

PADESÁT PĚT

PADESÁT ŠEST

PADESÁT SEDM

PADESÁT DEVĚT

ŠEDESÁT

ŠEDESÁT JEDNA

ŠEDESÁT DVA

ŠEDESÁT TŘI

ŠEDESÁT ČTYŘI

ŠEDESÁT PĚT

ŠEDESÁT ŠEST

ŠEDESÁT SEDM

ŠEDESÁT OSM

ŠEDESÁT DEVĚT

SEDMDESÁT

SEDMDESÁT JEDNA

EPILOG

EPILOG PO DESETI LETECH

BONUSOVÝ MATERIÁL

DOČASNÁ MANŽELKA

PŘÍBĚH LUCY A VALENTINY

ROD WINDSORŮ

THE TEMPORARY WIFE

Copyright © 2024 by Catharina Maura

V českém jazyce vychází po dohodě

se Sourcebooks, LLC., USA

www.sourcebooks.com

Všechna práva vyhrazena.

Návrh obálky © Catharina Maura

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Romana Hegedüsová, 2025

ISBN 978-80-7611-312-1

Tato kniha je pro ty z nás, kteří se snaží,

seč můžou, aby se vymanili z bludného kruhu,

v němž jsou uvězněni. Jen proto, že jste ve svém životě nic jiného nepoznali, neznamená to, že jde o to pravé.

JEDNA

LUCA

Muži, co sedí přede mnou, se navzdory nízké teplotě v mé kanceláři začínají na čele usazovat perličky potu. Měl bych ho zbavit utrpení, ale místo toho na něj dál upřeně hledím.

„Já… ten kapitál… my… jsme vám velice vděční za vaše další investice,“ koktá.

No to bychom měli. Moje rodina společně se všemi svými klienty po celém světě investovala miliardy, z toho nezanedbatelnou část do jeho firmy.

„Já jsem neřekl, že se do vás chystám nadále investovat.“ Můj hlas zní rozhodně a navzdory veškeré snaze v něm není ani náznak laskavosti.

Začne si poklepávat nohou a já jen sleduju, jak mu kapka potu pomalu stéká po tváři a jak se mu každou vteřinou čím dál víc zrychluje dech.

„V-vy nejste spokojen s naším výkonem? Cena našich akcií letos vzrostla o dvacet procent.“

V tu chvíli vejde moje výkonná asistentka Valentina. Dokonalé načasování, jako vždy. Už několikrát jsem kvůli tomu nechal prohlédnout svou kancelář, jestli tu nemá nainstalované odposlouchávací zařízení. Můj bezpečnostní tým dokonce třikrát zkontroloval, jestli mě nemůže poslouchat prostřednictvím telefonu. Nevím, jak to dělá, ale pokaždé se ukáže těsně předtím, než si ji zavolám.

Podívám se na ni a všimnu si stoického výrazu v její překrásné tváři. Za zády jí lidé říkají Ledová královna a není těžké uhodnout proč. Navzdory své zjevné kráse je opravdu chladná jako led. Sám jsem byl svědkem toho, jak bez špetky slitování pomohla ke krachu nejedné proslulé společnosti. Stejně jako já vůbec neprojevuje emoce, a já bych to ani nechtěl jinak.

Valentina před Jacksona Smithsona položí složku a se zdvořilým úsměvem se postaví vedle mého stolu. Ten její úsměv jsem nikdy neměl rád. Ne že by na něm bylo vyloženě něco špatného, a určitě nevypadá jako falešný, ale přesto mi na něm něco vadí.

Na okamžik se mi zahledí do očí a pak i přede mě položí kopie dokumentů. Všimnu si růžového lístečku nalepeného na hromádce papírů a ušklíbnu se. Stojí na něm prostě Výzkum a vývoj. Žádné další informace, ale na druhou stranu, jak ji znám, víc vědět nepotřebuju.

Mírně podrážděně k ní vzhlédnu. Valentina ví, že růžovou nesnáším, a jsem si jist, že veškeré její kancelářské potřeby jsou právě z toho důvodu růžové. Nepochybuju o tom, že jde o způsob, jak se mi pomstít za muka, která jsem jí poslední dva roky působil.

Od prvního okamžiku, kdy ji před osmi lety babička jmenovala mou osobní asistentkou, mi leze na nervy. Od té doby dělám, co je v mých silách, abych se jí zbavil, ale vždycky je o krok přede mnou. Ocitli jsme se v pasti nekonečné války. A ať dělám, co dělám, pořád prohrávám.

Pokývnu hlavou směrem k dokumentu na stole. „Cena vašich akcií vzrostla o dvacet procent, ale váš zisk letos klesl. Můžete to nějak vysvětlit?“

Jackson se zhluboka nadechne a nafoukne se přitom jako holub. Vypadá, jako by se připravoval na slovní souboj, do kterého se co nevidět pustíme. Je vážně roztomilý.

„Důvodem je to, že jsme se letos rozhodli výrazně investovat do výzkumu a vývoje. Pracujeme na několika produktech, které způsobí revoluci ve finančním odvětví, jak ho známe dnes.“

Usměju se na něj. „V celém odvětví? Skutečně?“ Nic lepšího neumí? Když už nic jiného, měl si zvolit nově vznikající investiční nástroj, který nespadá do oblasti mé odbornosti.

Vehementně přikyvuje a jeho výraz, který mě má přesvědčit o jeho slovech, zavání spíš zoufalstvím. Očima se setkám s vřelým pohledem Valentininých krásných, oříškově hnědých očí. Znovu se na mě usměje a mě ještě víc dopálí, když před Jacksona položí další list papíru. Nikdy jsem nepochopil, jak může být tak chladná žena jako ona obdařená tak krásnýma, vřelýma očima.

„Náklady na vývoj a výzkum ve vaší výroční zprávě jsou nižší, než byly loni,“ řekne sladkým něžným hlasem, který je zároveň tak neskutečně zrádný. „Nejsem si jistá, zda vám dobře rozumím,“ dodá ještě váhavě.

Jackson se k ní obrátí, jako by mu hodila záchranné lano, aniž by tušil, že ona je ten žralok. Chudák. Zajímalo by mě, jestli se utopí ve vlastních sračkách dřív, než ho Valentina roztrhá na kusy.

„Ach, ano, to je tím, že výzkum a vývoj v letošní zprávě není uveden,“ reaguje s očima rozšířenýma panikou. „Ale v následující čtvrtletní zprávě bude.“

Valentina nevinně přimhouří oči a já musím potlačit úsměv. „Ale… pokud je to tak, jak říkáte, jak je tedy možné, že v této zprávě nejsou plánované investice do vývoje a výzkumu uvedeny v rámci nerozděleného zisku? Jak váš výzkum financujete?“

Obrátím se k ní a zamyšleně přikývnu. „Taky nad tím zrovna přemýšlím,“ zamumlám. „Máš nějakou teorii, Valentino?“

Přikývne a podívá se mi do očí. „Já tedy nejsem žádný odborník, ale trochu mě znepokojuje, že na investice do výzkumu a vývoje, o kterých mluví, nemají peníze – ne, dokud nebudeme investovat my do nich. Cena akcií je přemrštěná kvůli jejich zabedněnému generálnímu řediteli, jenž neustále krmí sociální sítě svými obskurními prohlášeními a tím se zjevně snaží o manipulaci s trhem. Ta prohlášení nemají žádný věcný obsah, takže jakmile se jim nepodaří své ne- uskutečnitelné teorie dotáhnout do konce, na trhu dojde ke korekci.“

Valentina je neskutečná bestie zabalená v tom nejvíc sexy těle, jaké jsem kdy viděl. Pohodlně se opřu a užívám si to představení. Možná ji nemám rád, ale mou pravou rukou není jen tak pro nic za nic.

„M-můj syn je vizionář,“ brání se Jackson. „Jeden z mála. Přináší průlomová řešení, je to génius. Jistě, jeho prohlášení se mohou zdát bizarní, ale když do něj zainvestujete, nebudete litovat.“

Zpříma se na něj podívám. „Váš syn je pouhý snílek. O zisk mu nejde, Jacksone. Chce změnit svět, což je sice ušlechtilý cíl, ale já ho financovat nehodlám. Nejsem žádná zatracená charita.“

Jacksonovi se na čele začnou perlit další kapky potu a mě na nepatrný okamžik přemůže cosi podobného soucitu. Naštěstí to netrvá moc dlouho. „Dal jsem vám šanci všechno vysvětlit, ale vy jste místo toho předložil jen snůšku lží. Váš syn musí sestoupit z postu generálního ředitele, a vy na to místo jmenujete někoho, kdo vaší firmě opět zaručí zisk. Na své rozhodnutí máte tři dny. Jinak celou investici stáhnu.“

Jackson zbledne. „Luco, jestli to uděláte, tak… zbankrotujeme.“

Založím si ruce na prsou a pomalu přikývnu. „Pak vám doporučuju, abyste se dlouze a důkladně zamyslel nad tím, jaké dědictví tu po sobě zanecháte.“

Vstanu a on mě s prosebným výrazem neochotně následuje. „Tři dny,“ znovu mu připomenu, než ho vyprovodím ke dveřím. Při odchodu rezignovaně přikývne. Je patrné, že prožívá muka.

Jakmile za ním zaklapnou dveře, Valentina se ke mně obrátí se zdviženým obočím a pohledem plným opovržení. Před ostatními se chová naprosto profesionálně, ale jakmile jsme sami, má ze mě jen legraci. Vážně si nejsem jist, proč si to nechávám líbit.

„Tři dny?“ zopakuje. „Jsi netvor. Jackson se bude nad svým rozhodnutím trápit celé tři dny, a ty jsi přitom mohl svolat mimořádné představenstvo a toho kluka vyměnit sám. Přece jen jsi největší ak- cionář. Místo toho sis ho předvolal sem a mučil jsi ho.“

Usměju se na ni. „Já jsem o jeho synovi neřekl, že je zabedněný, a nehrál si s ním jak kočka s myší. A navíc, Jackson postavil tu firmu od základu. Je jen na něm, jestli svého syna nechá, aby ji zničil, nebo ne. Na to, aby si našel nového investora, mu budou tři dny stačit. Pokud skutečně věří ve vize svého syna, pak přesně to udělá.“

Valentina začne ze stolu sbírat dokumenty a rovnat je. Koutky úst se jí přitom zvednou v náznaku úsměvu a zavrtí hlavou. Osm let a já do ní pořád vůbec nevidím.

Odtrhnu od ní zrak a místo toho mrknu na staré tátovy kapesní hodinky. „Babička nás dnes očekává na týdenní rodinnou večeři. Víš, že nemá ráda, když ji necháme čekat. Půjdeme tam spolu a práci doděláme potom.“

Valentina přikývne, ani náznakem neprotestuje. Léta pracuje šestnáct hodin denně, stejně jako já. Původně jsem po ní tuhle šílenou pracovní dobu chtěl jen proto, abych ji přiměl k odchodu, ale stala se z toho naše běžná praxe.

Tiše mě následuje k autu. Od chvíle, kdy u mě nastoupila, jsem se snažil odhalit povahu jejího vztahu k mé babičce, ale nikdy se mi to nepovedlo. Ani Silasi Sinclairovi, našemu skvělému šéfovi ochranky, se nepodařilo zjistit, jaké je mezi nimi pouto. Nemám tušení, proč babička před osmi lety jmenovala na místo mé asistentky mladou studentku, která nedokončila školu, ani proč je Valentina dál zvaná na všechny akce, které jsou určené výhradně pro rodinu. Na Valentině Diazové je něco, co se mi vůbec nelíbí. A není to jen ono tajemství, které ji obklopuje.

DVĚ

LUCA

„Jen si přidej, Val,“ překřikuje babička hluk, který vládne u plně obsazeného jídelního stolu. Valentinu zahrnuje stejnou láskou, jakou vždycky projevovala mně i mým pěti sourozencům. Pak mi věnuje přísný pohled, takže zatnu zuby a neochotně své asistence naservíruju další porci glazované karotky.

Nemůžu přijít na to, proč babička Valentinu tak protežuje. Naše týdenní rodinné večeře jsou striktně rodinnou záležitostí. Výjimku z tohoto pravidla tvoří jen Raven, nejlepší kamarádka mé sestry, a právě Valentina.

Asi bych pochopil, kdyby ji po několika letech našeho pracovního vztahu občas pozvala, ale tak to není. Na rodinné večeře je zvaná pravidelně jednou za měsíc od chvíle, co jsme spolu začali pracovat. Valentina prohlašuje, že netuší, proč se k ní babička chová tak hezky, ale podle mě je to blbost.

Zkoušel jsem zjistil, jestli jí babička náhodou neplatí za to, aby sledovala každý můj pohyb, ale žádnou hmatatelnou stopu, která by to dokazovala, jsem nenašel. Samozřejmě že ne. Babička by takovou chybu nikdy neudělala.

Valentina se na ni usměje a já jen udiveně zírám. Jak je možné, že takhle se v mé přítomnosti nikdy nechová? A nejde jen o upřímný smích, který jí občas unikne z rudých rtů. Jsou to i bezstarostné rozhovory, které vede s mými bratry, nebo vtipkování, jemuž rozumí jen ona a moje sestra Sierra.

Valentina, Sierra a Raven se zrovna chichotají čemusi, co nikdy nepochopím, a tak od nich odtrhnu zrak a raději se věnuju jídlu.

Valentina skvěle vychází se všemi členy naší rodiny, kromě mě, muže, který jí dává přemrštěný plat. Nedokážu rozeznat, která její verze je ta pravá. Když je s mou rodinou, zdá se tak nechutně milá, že jí to málem věřím i já. Kdyby ji jen viděli, jak se chová v práci. Iluze, na kterou všechny nachytala, by vzala okamžitě za své.

Upiju vína a očima přitom zabloudím ke svému staršímu bratru Aresovi. My dva jsme dnes večer jediní, kdo je u hlučného stolu potichu. Sleduju, kam míří jeho pohled, a zjistím, že zírá na Raven. Ta se právě směje čemusi, co řekla Valentina, a zdá se, že z ní Ares nedokáže odtrhnout oči.

Raději se podívám jinam a dělám, co můžu, abych nedal nijak najevo, že mi to dělá starosti. Raven není jen nejlepší kamarádka naší sestry. Je to taky mladší sestra Aresovy snoubenky. Je to ta poslední žena na světě, na kterou by se měl takhle dívat. Zavrtím hlavou a dopiju zbytek vína. Dohodnutý sňatek čeká nás všechny, ale já do svého manželství alespoň vstoupím, aniž bych byl zamilovaný do někoho, koho nikdy nemůžu mít.

„Jsi nějak potichu,“ ozve se Valentina na samém konci večeře. „Je všechno v pořádku? Nebo se musíme věnovat něčemu urgentnímu?“

Hlavní budovou, ve které bydlí babička, procházíme společně směrem k mému bytu. Překvapeně se na Valentinu podívám a zavrtím hlavou. „Myslíš taky někdy na něco jiného než na práci?“

Usměje se na mě tím svým způsobem, který tak nesnáším. „A ty?“

Ušklíbnu se. „Trefa.“

Valentina přitiskne palec na skener u vchodových dveří a ty se otevřou. Jakmile vyklouzne z vysokých podpatků, oddechne si. Boty nechá u dveří a bosky se vydá do obývacího pokoje.

Bez podpatků vypadá hrozně malinká. Jak snadno bych ji mohl prostě zvednout a opřít o zeď. Byly by její rty stejně jedovaté jako slova, která z nich vypouští?

Projedu si rukou vlasy a zavrtím hlavou. Nevím, proč mě něco takového vůbec napadlo. Valentinině kráse se nic nevyrovná, ale já nepochybuju o tom, že je chladná a nepříjemná i v posteli. Je mi jasné, že kdybych se s ní pokusil vyspat, skončil bych s omrzlinami. Při té představě se otřesu. Jsem naštvaný sám na sebe za to, že jsem na to vůbec pomyslel.

„Zajímavé,“ řekne při pohledu do mobilu, zatímco usedá na gauč. Posadím se vedle ní a nakouknu jí přes rameno. Závan její charakteristické levandulové vůně mě mimoděk přinutí zhluboka se nadechnout. „Požádal svého syna, aby odstoupil. To mě překvapuje.“

Otočí se, aby se na mě podívala, a tvář má tak blízko, že se málem otře nosem o ten můj. Očima sklouznu k jejím dokonalým plným rtům a tělem mi přitom projede nevítaný náznak touhy. „Proč?“ zašeptám. Valentina se neodtáhne a ani já ne.

„Co proč?“ zeptá se rozechvělým hlasem.

„Proč tě to překvapuje?“

Zamrká, odvrátí se a ta její otravná profesionální maska se vrátí na své místo. Valentina Diazová, jedna z mála žen, které o mě ani jednou neprojevily zájem. Zřejmě proto spolu dokážeme i po tolika letech stále pracovat – nikdy jsme totiž nepřekročili hranice. Tak jsem to vždycky chtěl, ale přesto mě dnes večer její lhostejnost roz- čiluje.

„Nevěřila jsem, že svého syna přinutí odstoupit z postu generálního ředitele. Ale ještě víc mě překvapuje, že jsi mu vůbec umožnil zachránit svou společnost. Za ty roky, co spolu pracujeme, jsi nikdy nikomu druhou šanci nedal. Vždy jsi jednal tvrdě a nemilosrdně. Co bylo tentokrát jinak?“

Upřeně se na mě zadívá. Zajímalo by mě, jestli si uvědomuje, že kromě ní by si nikdy nikdo nedovolil po mně vyžadovat vysvětlení, a taky by ho nikdo jiný nedostal.

Na chvíli zaváhám. Pak bezmyšlenkovitě sáhnu po svých kapesních hodinkách, a přitom prstem přejedu po vyrytém znaku Windsorů. „Jackson byl otcův přítel. To táta se rozhodl, že budeme investovat do jeho společnosti.“ Když mluvím o svých rodičích, už to nebolí tak moc jako dřív. Ale přestože je to už víc než dvacet let, bolest cítím pořád. Předpokládám, že to nikdy nepřejde. Některé jizvy se prostě nezahojí a tohle je jedna z nich.

Valentina sklopí zrak a skryje tak přede mnou svůj výraz. „Chápu,“ řekne nakonec a v hlase nemá ani náznak emocí. Zlomek vteřiny se obávám, aby se mě nezeptala na mé rodiče, ale to bych ji nesměl znát. Valentina se do cizích záležitostí nikdy nevměšuje. Dřív jsem si myslel, že se jen bojí, aby kvůli tomu nepřišla o práci, ale postupem času jsem ji začal podezírat, že ji to prostě nezajímá. Je skutečně jako z ledu.

„Tím se asi vysvětluje, proč jsi ho odmítl odstřihnout, přestože výkon jeho společnosti meziročně už pět let za sebou klesá.“ Valentina se na mě podívá a rozpustile se usměje. „Že by se tam někde hluboko uvnitř přece jen skrývalo srdce?“

Když se ukazováčkem dotkne mé hrudi, zajiskří jí v očích. A to srdce, o kterém si myslí, že ho nemám, v tu chvíli poskočí. Nevzpomínám si, kdy se na mě naposledy takhle upřímně usmála, ani si nevybavuju, že by se mě někdy takhle dotkla.

Dřív než mi dojde, co dělám, ji chytím za zápěstí a na hrudník si přitlačím celou její dlaň. Mírně se jí rozšíří oči, ale víc toho z ní nedostanu. Nezdá se, že by ji to zasáhlo tak jako mě.

„To řekni ty mně. Je tam?“ Nevšimne si, že mi srdce bije o něco rychleji, než by mělo?

„Ne,“ odpoví a ušklíbne se. „Beru to zpátky. Nic tam není. Jsi stejně bezcitný jako vždy.“

S lehkým pousmáním jí pustím zápěstí a nechám ruku klesnout.

Valentina se taky usmívá, zatímco se natahuje pro můj laptop položený na konferenčním stolku, a já z ní nemůžu spustit oči. Když jsme spolu sami, nikdy jsem ji neviděl takhle se tvářit. Svůj úsměv už věnovala každému z mých bratrů, ale mně nikdy.

„Musíme dokončit plány restrukturalizace. A taky nezapomeň na poslední zkoušku obleku na svatbu Arese a Hanny. Termín se blíží rychleji, než se zdá.“

Opřu se a zamyslím se nad vším, co nás v následujících měsících čeká. Jestli tohle zvládnu, budu konečně moct splnit tátovi jeho sny. Jsme tak blízko.

Já a moji sourozenci každý spravujeme jednu z oblastí Windsorského konglomerátu. Staráme se o finance, média a PR, hotely, motorová vozidla a technologie, reality a několik zahraničních holdingů.

Za posledních padesát let vstoupili Windsorové pod vedením babičky do všech těchto odvětví. Finanční sféra byla naše první a dosáhli jsme nesmírných úspěchů. Nejznámější jsme díky společnosti Windsor Finance a taky Bance Windsor.

Společnost, kterou řídím, předtím patřila mému otci. Není tu se mnou, aby mohl být svědkem toho, jakým směrem se ubírám, přesto bych ale byl rád, kdyby na mě byl hrdý. Chci realizovat právě jeho vizi, kterou už neměl šanci naplnit.

Valentina se otiskem ukazováčku přihlásí do mého laptopu a mě najednou napadne, jak moc jsem jí za poslední roky začal důvěřovat. Je jediná, kdo ví o mých plánech na rozšíření firmy. Možná ji nemám moc rád, ale obávám se, že bez ní by společnost Windsor Finance nebyla tím, čím je.

Kdy jsem vůbec takhle začal uvažovat? Když ji babička přijala a přinutila mě, abych ji vzal pod svá křídla, nesnášel jsem ji. Jenže jako zaměstnankyně se zodpovídala přímo babičce, což znamenalo, že jsem ji nemohl vyhodit, bez ohledu na to, jak moc jsem to chtěl udělat – a že jsem se snažil. Zkusil jsem všechno možné, abych se jí zbavil, ale nešlo to. Kdy jsem se přestal pokoušet ji od sebe odehnat?

„Na Aresovu svatbu půjdeš se mnou jako moje partnerka,“ oznámím jí a pozorně ji přitom sleduju. „Víš, jak to chodí. Všechny ty podělané nafoukané prominentky ode mě drž dál, a naopak mě nasměruj ke všem, se kterými je potřeba se spojit. Dám ti seznam hostů a očekávám, že budeš vědět všechno o všech. Tohle není jen svatba.“

Přikývne a na tváři se jí objeví úsměv. „Jistě. Budu tam a budu mít na paměti všechno, co je potřeba vědět, včetně jmen domácích mazlíčků, dětí a milenek.“

Přikývnu a pohodlně se usadím na gauči. Očima přejedu po její postavě. Kdy se z ženy, kterou jsem nenáviděl víc než cokoliv jiného, stala ta, které nadevše důvěřuju?

TŘI

VALENTINA

„Dělá ze sebe blázna,“ reptá matka s očima nalepenýma na televizní obrazovku. Je uchvácená scénou, která se před námi odehrává. Žena v telenovele předstírá, že si nevšimla rtěnky na manželově košili, a matce se přitom zkřiví tvář bolestí. „Opravdu ji lituju.“

Mámin hlas je tak nasáklý hořkostí, že ji cítím až na jazyku. Obklopí mě ze všech stran a pronikne tak hluboko, že prudce klesne nálada i mně. Bezděčně strnu a zaplaví mě strach, jak se v duchu připravuju na slova, o nichž vím, že budou následovat.

„Chlapům se nedá věřit,“ pronese matka spíš sama pro sebe než směrem ke mně. „Všichni jsou stejní. Jeden vedle druhého tě nakonec podvedou, pošlapou ti srdce a život, o kterém sis myslela, že budete sdílet, ti nechají v troskách.“

Upřeně se na ni dívám a obdivuju, jak je i přes vkrádající se zoufalství pořád odhodlaná. Já jsem ta poslední, kdo by popíral všechno, čím si prošla, jenže ona nevidí, jak moc tím sama sobě i všem kolem sebe škodí. „Tohle pro tebe jsem, mami? Kus trosek minulého života? Jeho připomínka?“ Slova, která bych jindy držela hluboko v sobě, mi vyletí z pusy dřív, než je stihnu polknout.

Máma se ke mně obrátí a v očích jí blýskne. „Víš dobře, že tak jsem to nemyslela. Kdybych měla ten pocit, asi bych neměla celý život tři zaměstnání, abych tě mohla vychovat. Kdybych se tak ne- dřela, nebyla bych teď v takovém stavu,“ řekne mi a pohledem sjede ke svým nohám.

Bolest v jejích očích mě ničí a svých slov okamžitě lituju. Nebýt mě, nemusela by máma pracovat v té továrně, kvůli které ztratila pohyblivost. Její nohy už nikdy nebudou jako dřív a už na nich nikdy nedokáže stát víc než hodinu, aniž by netrpěla nesnesitelnou bolestí. Nedává to otevřeně najevo, ale já vím, že z toho viní mě. Kdybych netrvala na tom, že chci na vysokou, nemusela by tu práci dělat.

Na hrudi se mi usadí vina jako balvan, ale přesto se někde uvnitř rodí i náznak stejné hořkosti, jakou před chvílí projevila i moje matka. Jistěže mi hodně obětovala, ale já taky dělám, co můžu, abych jí to oplatila.

„Zatímco svoje druhé dítě tvůj otec vychovával v luxusu, nás nechal hladovět,“ pokračuje matka v brblání. „Vůbec se na nás ne- ohlížel, ani když jsem ti neměla za co koupit zimní bundu nebo když jsem si nemohla dovolit platit ti školné na vysoké.“

S těžkým srdcem se přinutím k úsměvu. Ten samý příběh pořád dokola. Její nenávist k mému otci má hodně hluboké kořeny. Já se jí nedivím, ale i tak si přeju, aby se už dokázala posunout dál. Je to už jednadvacet let a její zloba stále otravuje všechno, na co sáhne, i ji samotnou. Ta nenávist už jí vzala mnohem víc než můj otec.

S povzdechem se přinutím k úsměvu, zatímco pocit viny formuje má další slova. „Ale teď už nemusíš nikdy pracovat, mami,“ pronesu tiše. „Vydělávám víc než dost na to, abych se do konce života postarala o sebe, tebe i babičku.“

Luca mi dává přehnaně vysoký plat, a navíc mi poskytl krásný byt poblíž kanceláře a auto s osobním řidičem. Možná je ztělesněné zlo, ale za tu šílenou pracovní dobu, kterou po mně požaduje, mi dobře platí.

Máma přikývne a tentokrát přidá i upřímný úsměv. „Jsem na tebe hrdá,“ řekne mi něžně. „Vždycky jsem věděla, že to dotáhneš daleko. Konečně, inteligenci máš po mně. Dostalo se ti příležitostí, o jakých jsem si ve tvém věku mohla nechat jen zdát.“

Odvrátím pohled a snažím se potlačit náznak nechuti, který pocítím. Potěšilo by mě, kdyby dokázala jen jedinkrát uznat můj úspěch bez toho, aby přitom šlo hlavně o ni. Mám svou matku ráda víc, než se dá slovy vyjádřit, ale když jsem vyrůstala, skoro jsem ji nevídala. Navzdory tomu, čemu sama věří, ona mě nevychovala. Byla to abuela, moje babička.

Dokáže se na mě někdy podívat a skutečně mě vnímat? Někdy mám pocit, že jsem pro ni jen odrazem jí samotné. Týden co týden dělám, co je v mých silách, abychom si užily společně strávený čas, jenže ona se pokaždé začne vrtat v minulosti a já, ať se snažím sebevíc, nedokážu náš rozhovor obrátit k něčemu pozitivnějšímu. Ta marná snaha mě začíná unavovat, a co hůř, začíná mě unavovat i to, jak se cítím pokaždé, když ji vidím.

Vždycky mi jde o jediné – ukázat jí, jak moc ji mám ráda, a možná na oplátku získat i trochu lásky od ní, ale každý týden skončím úplně vyčerpaná a zklamaná. Po každé návštěvě z domu odcházím s pocitem, že nikomu nemůžu věřit a že každý kousek štěstí, který možná najdu, zase jednou pomine.

Když jsem byla mladší, byla jsem přesvědčená o tom, že se máma plete. Myslela jsem, že budu jiná a taky že to, co se stalo jí, se mně nikdy nestane. Měla jsem za to, že mě čeká láska jako z pohádky a najdu štěstí, které se mi do té doby vyhýbalo. Jednou někde objevím místo, kam budu patřit a kde mě budou chtít.

A v jednu chvíli jsem i měla pocit, že právě to jsem našla. Jenže nakonec se ukázalo, že měla máma pravdu. Mužům se opravdu nedá věřit a sliby jsou jen snůška slov, kterým přikládáme až příliš velkou váhu. Čest sahá jen tak daleko, kam se jí to zrovna hodí, a láska je nestálý cit.

Když je žena v telenovele nucena přiznat si, že ji manžel podvádí, máma se zašklebí. Ztuhnu a podívám se na mobil. Myslím, že dnes večer už nemám sílu vyslechnout si další matčina varování.

Odkašlu si a zaženu pocit viny. „Mami,“ ozvu se opatrně. „Musím jít. Něco v práci.“

Máma okamžitě přikývne. „Běž,“ řekne mi. „Práce je důležitá. Jediné dvě věci, na které se můžeš skutečně spolehnout, jsou tvoje vzdělání a vlastní příjem, Valentino.“

Chvíli na ni zírám. Neměla by na tom seznamu být taky? Neměla bych mít možnost spolehnout se i na svou matku? Na okamžik jsem měla špatný pocit z toho, že jí lžu, ale ten teď lehce povolil.

Dojdu k ní, políbím ji na tvář a pak se vydám ke dveřím. Máma tenhle dům sdílí s mou babičkou, je to dům, kde jsem vyrostla. Měl by mě naplňovat štěstím a vřelým pocitem, jenže tak to nikdy nebylo, ne doopravdy.

„Val? Už odcházíš?“

Když uslyším hlas své babičky, zarazím se. Opírá se v hale o zeď, v jedné ruce šálek aqua de sandía a ve druhé igelitovou tašku.

„Já… ano… totiž, musím zpátky do práce.“

Babička se na mě chápavě usměje. „Nikdy jsi mi neuměla lhát, Val,“ řekne a natáhne ke mně ruku s taškou bezpochyby plnou plastových krabiček. Babička hrozně ráda schovává obaly od margarínů a jogurtů a člověk si nikdy nemůže být jistý tím, co v nich najde. Vždycky hádám, než je otevřu, je to moje oblíbená hra. „Něco pro tebe, princesa. Ještě je to teplé. A rozděl se s tím svým pohledným šéfem. Něco mu nech.“

Podívám se na ni s vykulenýma očima. „Jak… jak jsi věděla, že pojedu do kanceláře?“

To, že odejdu, bylo náhlé rozhodnutí. Jak mohla vědět, že to udělám, a navíc mi ještě zvládnout zabalit nějaké jídlo?

„Vždycky když jsi naštvaná, schováváš se za svou práci.“ Podá mi tašku a chytí mě přitom za ruku. „Tvoje matka má srdce na správném místě, mi niña. Myslí to dobře. Nechce, aby ses trápila tak jako ona, jen ten způsob, jakým se tě snaží chránit, není správný. Netrap se tím, ano?“

Babička vždycky přesně ví, co má říct, aby zmírnila mé zklamání. „Mám tě ráda, abuelita.“

Přikývne. „Já tebe víc, Val. A vždycky budu.“

Rozechvěle se nadechnu a pevně ji obejmu. Zdá se mi trochu křehčí, než bývala, a moc se mi to nelíbí. „To není možné,“ dušuju se. „Já tě mám nejradši na celém světě.“

Babička se zasměje a její smích zažene bolest, kterou mi způsobila moje matka. Díky babičce nastupuju do auta s úsměvem a večer tím pádem není úplně ztracený.

Chvilku uvažuju nad tím, že bych napsala kamarádkám Sieře a Raven, ale pak tu myšlenku zaženu. Vím, že je to směšné, ale matce jsem řekla, že ještě musím pracovat, a cítím se kvůli tomu provinile. Nemůžu si pomoct. A kvůli téhle výmluvě mám pocit, že bych opravdu měla ještě něco udělat.

S povzdechem zastavím před kanceláří. Noční hlídač mě pozdraví jménem, a když se za mnou zavřou dveře Lucova osobního výtahu, hrozí, že mě přemůže sebelítost. Je mi dvacet osm a mimo práci nemám žádný společenský život. I mé dvě nejbližší kamarádky znám jen díky svému šéfovi. Jak ubohé.

Dnes večer je kancelář opuštěná. Povzdechnu si a dojdu ke svému stolu. Měla bych být někde venku s přáteli, ale místo toho jsem tady. Je sobota večer a já jsem v práci.

Najednou si uvědomím, že se v Lucově rohové kanceláři svítí. Zastavím se uprostřed pohybu a zamračím se. Vím určitě, že dnes večer nemá nic v plánu, tak co tu dělá?

ČTYŘI

VALENTINA

Když vejdu do jeho kanceláře, Luca překvapeně vzhlédne. Pohledem zabloudí k mému oblečení a jeho hezkou tvář naruší zamračený výraz. Podívám se na sebe a uvědomím si, že mám na sobě džíny a tričko. Na okamžik oněmím rozpaky. Na prstech jedné ruky bych spočítala, kolikrát jsem se v jeho přítomnosti ocitla v neformálním oblečení. Stejně jako on se snažím za každou cenu působit profe- sionálně.

Pořád si pamatuju, že když jsme spolu poprvé začali pracovat, varoval mě, abych do jeho kanceláře vždycky vstupovala oblečená v něčem, v čem se můžu zúčastnit schůze představenstva. Do dnešního dne jsem to dodržovala.

„Valentino,“ ozve se hlasem, ve kterém jako obvykle, chybí veškeré emoce. Pracujeme spolu už několik let, ale pořád mi říká Valentino. Pro ostatní jsem Val, jen pro něj ne. Od začátku dává jasně najevo, že mě nemá rád a že má v úmyslu držet si mě dál od těla. Mám takové tušení, že jeho nedůvěra částečně pramení z faktu, že mě najala jeho babička. Ovšem i když se ze mě donekonečna snaží něco vytáhnout, její důvody jsou mi stejně neznámé jako jemu.

„Luco.“ Přinutím se usmát a nejistě k němu přistoupím blíž. Nepamatuju se, kdy jsem se vedle něj naposledy cítila nesvá, ale teď to tak je. Není důvod, abych tu dnes večer byla, a mám strach, aby mu to nepřipadalo podezřelé. Ačkoliv mi stále nedůvěřuje, nikdy jsem mu nedala důvod, aby o mně pochyboval. Jenže když jsem v kanceláři v sobotu večer a on ví líp než kdokoliv jiný, že tu nemám do čeho píchnout? I já musím uznat, že to vypadá zvláštně.

„Co tu děláš?“ zeptá se konečně.

Odvrátím zrak a přemýšlím, jak odpovědět. Rozhodnu se být částečně upřímná. Na Lucu se musí opatrně. Léta čeká na jakoukoliv příležitost, aby mě mohl vyhodit, a já si nemůžu dovolit o tu- hle práci přijít. Jeho nejtěžší útoky zatím odrážela jeho babička, ale jednoho dne mě štěstí opustí. A jakmile se to stane, nejvíc to odnese moje rodina. „Já jen, že… neměla jsem zrovna nejlepší večer a nebyla jsem si jistá, kam jít. Aniž bych o tom přemýšlela, skončila jsem tady.“

Čekala jsem, že mě Luca polituje, ale on místo toho jen přikývne. „Jo, já taky,“ odvětí tiše. Myslela jsem, že toho řekne víc nebo že se bude dál vyptávat. Dál ale už nic neřekl a jen se beze slova zadíval zpět na obrazovku počítače.

Tohle je zřejmě jedna z mála věcí, které se mi na něm líbí, kromě toho, že je až otravně hezký. Luca Windsor nikdy nestrká nos do mého soukromého života. Tuto hranici jsme si nastavili, když jsme spolu před osmi lety začali pracovat, a od té doby se nic nezměnilo. Už tehdy mě nesnášel a jsem si jistá, že mě nesnáší i dnes. Ovšem zároveň mě respektuje a koneckonců na ničem jiném nezáleží.

„Máš dnes nějaké plány, kam na večeři?“ ptám se ho a zdvihnu přitom tašku od babičky. Jako obvykle má na sobě trojdílný oblek a já s určitostí vím, že na dnešek nemá naplánovanou žádnou obchodní schůzku. Možná rande.

Opře se o židli, založí si ruce a nespouští ze mě oči. Na Lucu Windsorovi je něco podmanivého. Má ve zvyku vyvolávat v ženách pocit, že mají jeho plnou pozornost, a ani já vůči tomu nejsem imunní, přestože dělám, co můžu, abych mu odolala. „Na večeři? Kdy jsem měl naposledy nějaké plány, o kterých bys nevěděla? S nikým nechodím a ty to víš. Vždyť to stejně nemá cenu.“

Překvapeně zamrkám. Je to tak. Znám ho tolik let a nikdy neměl přítelkyni. Sňatky Windsorů jsou vždy dohodnuté předem, takže i on si nakonec vezme někoho, koho mu babička vybere. Zřejmě nějakou bohatou dědičku, která ještě rozšíří jejich impérium. Chápu, proč se někdo jako Luca vůbec neobtěžuje s někým randit. Pro něj to bezpochyby musí být naprostá ztráta času.

Tašku s jídlem mu položím na stůl a začnu ji vybalovat. Natěšeně otevřu krabičku od margarínu, kterou mi nabalila moje abuela, vytáhnu taquito zabalené v alobalu a se zdvořilým úsměvem mu ho předám. Luca vypadá překvapeně. Co si myslel, že mu dám? Balení margarínu? „Dělala je moje babička a já nerada jím sama. Přidáš se?“

Na okamžik zaváhá, ale pak přikývne. Moc často se nám asi nestává, abychom spolu trávili čas takto nečekaně a současně se to netýkalo nějaké pracovní záležitosti či společenské povinnosti, kterou bychom museli splnit.

Chvíli jíme potichu, takže si ho můžu v klidu prohlížet. Je tak hezký, až mě to dráždí. Má výraznou čelist, rovný nos a husté tmavé vlasy. Jeho pohledný zevnějšek ovšem nedokáže vykompenzovat to, jak málo se projevuje jeho osobnost. Vůbec si neumím představit, že by dokázal dát najevo nějaké city. Umí se ještě vůbec usmát, nebo už mu samou nečinností obličejové svalstvo zcela atrofovalo?

S povzdechem odvrátím zrak. Předpokládám, že je i neuvěřitelně inteligentní, loajální až do morku kostí a nadevše miluje svou rodinu. Je příliš strohý a ke své vlastní škodě až neomalený, ale není ani krutý, ani nespravedlivý.

I tehdy, když jsem u něj nastoupila a on se mě tak zoufale snažil zbavit, mi nakonec všechno, co dělal, z dlouhodobého hlediska pomohlo – několik cizích jazyků, které jsem se kvůli němu musela naučit, večerní kurzy na vysoké škole, kam mě nutil chodit, či dokonce MBA, které jsem si na jeho žádost udělala. I když jsem ho kvůli tomu nesnášela, nic z toho mi nebylo na škodu. Nerada to přiznávám, ale jednou s ním nějaká chudák holka bude šťastná.

„Víš, kdo to je? Ta žena, co si vezmeš?“ Otázka mi vyklouzne ze rtů dřív, než si to stihnu uvědomit, a překvapí mě náznak zoufalství v mém hlase. Osobní otázky mu kladu jen tehdy, když potřebuju znát odpověď kvůli své práci, ale nemohla jsem si pomoct.

Na okamžik se zarazí, ale pak zavrtí hlavou. „Nemám ponětí. Ale jelikož Aresova svatba už je na spadnutí, zřejmě budu další na řadě.“

Přikývnu a zamyšleně se opřu o židli. „Myslíš, že to Raven udělá?“ zeptám se tiše. Aresova snoubenka před týdnem zrušila svatbu a Raven, jednu z mých nejbližších kamarádek a nevěstinu mladší sestru, požádali, aby se stala Aresovou ženou místo ní. Byl to jediný způsob, jak mohou obě rodiny dodržet podmínky jejich fúze. Nově vzniklá společnost měla patřit dítěti, které z toho svazku vzejde, a bez svatby Windsora s Du Pontovou k žádné fúzi nedojde.

Vím líp než kdo jiný, jak moc Raven Arese miluje, ale zároveň je mi jasné, jak těžké bude vzít si člověka, o kterém si myslí, že je zamilovaný do její sestry.

„Ano,“ odpoví Luca bez zaváhání. „Raven a Ares patří k sobě. Vidí to všichni, kromě jich dvou. Nakonec to dopadne přesně tak, jak to má být.“

Upřeně se na něj dívám a cítím zvláštní neklid. Má pravdu, když říká, že je zřejmě další na řadě. Jakmile se Ares ožení, babiččina pozornost se upře na Lucu. Jaké by to bylo, kdyby byl ženatý? Jaká žena se nakonec stane jeho manželkou?

Docela by mě zajímalo, jestli se k ní bude chovat se stejnou něhou a laskavostí, jaké si vyhrazuje pro svou sestru a babičku. Když na to pomyslím… vůbec se mi to nelíbí, ale nemůžu přijít na to proč.

PĚT

LUCA

V dusné atmosféře se s ostatními bratry přidáme u oltáře k Aresovi. Dohodnuté sňatky jsou už tak těžké, ale když ani nevíte, kdo k vám nakonec tou uličkou přijde, to musí být nervy drásající. Kvůli Aresovi doufám, že to bude Raven, a ne ta ženská, co si měl původně brát. Hannu nikdo z nás stejně neměl nikdy rád.

Očima bloudím po nádherném vinohradu, ve kterém se obřad koná, a mám přitom smíšené pocity. Je to krásná svatba, jménům Windsor i Du Pont dělá čest, ale působí zvláštně prázdně. Všechno je to jedna velká přetvářka, sloučení dvou životů jako majetková zástava. Takhle to v naší rodině bylo vždycky, jen mi to doposud nikdy nepřipadalo tak reálné.

Ares se z nás žení jako první, ale v jeho stopách půjdeme nakonec všichni. A já jsem pravděpodobně další na řadě. Kdyby bylo po mém, neženil bych se vůbec. Nemám ani trochu chuť nechat se svazovat zastaralými dohodami. A co rozhodně nechci a nepotřebuji, je, aby mi někdo až do smrti narušoval můj osobní prostor. Nic horšího si neumím představit.

Prohrábnu si vlasy a zaplaví mě nevysvětlitelný pocit ztráty. V dohodnutých manželstvích žila moje babička, všichni její sourozenci a stejně tak i mí rodiče. Rodině Windsorových tímto způsobem zajišťujeme odnepaměti správné kontakty a také neporazitelnost. Tak to bylo vždycky a nikdo z nás z této předem vydlážděné cesty nesejde. Přesto si nemůžu pomoct a musím myslet na to, jak to bylo s mými rodiči. Při vzpomínce na ně se už tolik netrápím, ale ve dnech, jako je tento, mi moc chybí. Kdyby tu dnes byli s námi, co by asi Aresovi řekli? Co by řekli nám všem?

„Bude to tak nejlepší,“ řekne Lex a já souhlasně přikývnu.

„Třeba si to ještě rozmyslí,“ odpoví mu na to Ares a my všichni jako jeden zavrtíme hlavou. Já sakra doufám, že to Hannah neudělá.

„Nerozmyslí,“ přidá se Zane. „A jednoho dne jí za to poděkuješ.“

Dion se zhluboka nadechne a obrátí se k Aresovi. „Ať se dnes stane cokoliv, pamatuj, že jsi Windsor a nikdo z nás si své manželky sám nevybírá. Tahle tradice nám slouží už po generace, tak jí trochu důvěřuj, ano?“

Ares po něm střelí pohledem. „Až budeš na řadě, rád ti to připomenu.“ I ze svého místa vidím až dozadu, kde sedí Faye, Dionova snoubenka. Dion je z nás jediný, o jehož zasnoubení se rozhodlo už před lety. A přesto spolu ti dva skoro nemluví. Částečně proto, že Dion žije v Londýně, ale říkám si, jestli v tom není i něco jiného.

Připomíná mu to snad naše rodiče, když ji vidí? Koneckonců Faye přišla o matku při stejném leteckém neštěstí, které vzalo rodiče také nám. Dohodnutá manželství jsou složitá i bez takové zátěže. Prohrábnu si vlasy a zavrtím hlavou. Nemůže se jí vyhýbat věčně.

„Bylo by to opravdu tak hrozné, kdyby sis vzal Raven?“ zeptá se Lex. „Co kdybych si to s tebou vyměnil?“

Ares je z celé rodiny největší kliďas. Před médii vystupuje jménem nás všech a je naučený, aby uměl udržet bezvýraznou tvář. Ovšem Lexova slova ho dokážou vykolejit. Obrátí se k němu a obličej má zkřivený nefalšovaným vztekem.

„Copak?“ zeptá se Lex provokativně. „Nesneseš představu, že je Raven s někým jiným? Já jsem myslel, že ji za ženu nechceš.“

„Jdi do hajzlu,“ procedí Ares mezi zuby a já se bavím. On vážně netuší, že když Hannah odvolala svatbu, udělala pro něj to nejlepší, co mohla.

Začne hrát hudba, a když Ares uvidí na konci uličky Raven zavěšenou do svého otce, celé tělo se mu uvolní. Usměje se a nedokáže od ní odtrhnout zrak. Nemůžu si pomoct a musím zavrtět hlavou. Zatracený blázen.

Jakmile Ravenin otec vloží její ruku do Aresovy, já a všichni mí bratři vydechneme úlevou. Aresovi a Raven to tak možná nepřipadá, ale já nepochybuju o tom, že dnešní den je výsledkem toho, že osud přerušil jejich snahy vydat se jinou cestou. Ať dělali, co dělali, vždycky jsem věděl, že se jejich cesty jednou spojí, ať se jim to líbí, nebo ne. A jsem rád, že se tak stane prostřednictvím jejich manželství, protože se obávám, že ani tento sociální konstrukt by je od sebe neudržel.

Během obřadu hledím před sebe a bloudím očima po davu, dokud nespočinou na Valentině. Dnes má na sobě nádherné červené šaty, které dokonale podtrhují její postavu. I takhle zdálky působí přitažlivě a fascinujícím dojmem. Valentina svou krásu využívá jako zbraň a já jsem rád, že ji mám ve svém arzenálu. Funguje coby dokonalé brnění, protože ode mě dokáže mimořádně zručně v bezpečné vzdálenosti udržet žádostivé pohledy.

Dnes ji potřebuju víc než kdy jindy. Z toho nehorázného počtu prominentek, které mě sledují, se mi dělá zle. Ačkoliv předstírám, že je neslyším, donesly se mi zvěsti o různých spekulacích. Všichni chtějí vědět, kdo se stane mou snoubenkou, a jistě i dnes se tu najde několik rodin, které doufají, že to bude jejich dcera. Hnusí se mi, jak jsou ochotní zaprodat svou vlastní krev. Nejhezčím okamžikem dnešního dne pro mě bude sledovat Valentinu, jak si s nimi poradí.

Kdysi jsem měl pocit, že jsem našel někoho, koho jsem si navzdory všemu chtěl vzít. Někoho, koho jsem bláznivě miloval. Kéž bych tehdy věděl, co vím teď. Ve vztahu jde vždy o vyjednávání, nic takového jako nepodmíněná láska neexistuje. Kruci, vždyť já možná ani nevěřím, že láska jako taková existuje, a pokud ano, je to nevypočitatelná mrcha. Vůbec nestojím o to, abych tuhle emoci znovu zažil. Když se na to podívám takhle, dohodnuté manželství je vlastně spása.

Když Ares políbí Raven, dav začne jásat, a já se pro sebe ušklíbnu. To, jak ji líbá… ano, to jednoznačně prozrazuje, jak moc po ní touží, a ani si to neuvědomuje. Je to vůl.

Sleduju, jak spolu ženich a nevěsta ruku v ruce odcházejí. Ares vůbec netuší, jaké má štěstí – a nejen proto, že Raven je jedna z nejkrásnějších žen, jaké znám. Já lásku v plánu nemám, ale Ares je jiný. Je beznadějný romantik a moc by stál o skutečné manželství, takové, jaké s Raven mít budou. I když o to sám nestojím, neznamená to, že nejsem šťastný, že to může zažít alespoň můj bratr.

Ano, i teď, když se jim život obrací vzhůru nohama a oni netuší, co jim přinese budoucnost, to je patrné. Mezi nimi je něco, co Ares s Hannou neměli.

ŠEST

LUCA

„Ještě jednu fotku,“ řekne babička s úsměvem ve tváři. Raven s Aresem vypadají unavení a nejistí, zato babička přímo září štěstím. Jako by jí padli přímo do pasti. Což se, jak předpokládám, zřejmě opravdu stalo. Kdyby si babička zarputile netrvala na svém, dnes by tu spolu nestáli.

„Babi,“ pronesu mírným hlasem, zatímco ji beru kolem pasu. Přitáhnu si ji blíž a mrknu na ni. „Co kdybychom nechali šťastný pár, ať si trochu odpočine? Takhle z toho pro mou milovanou švagrovou děláš pracovní záležitost. Už tak musí den za dnem celé hodiny prochodit jako modelka. Vraťme se na recepci za ostatními hosty, co ty na to?“

Věnuje mi ten nejsladší úsměv a přikývne. V takových chvílích člověk snadno zapomene, že je matriarchou rodu Windsorů a ženou, která nás všechny vychovala poté, co jsme přišli o rodiče. V naší rodině vládne babička železnou rukou, ale dnes prostě vypadá jako každá jiná babička na svatbě svého vnoučete. Je hrdá a dojatá a při pohledu na Arese s Raven jí oči září nefalšovaným štěstím.

Zajímalo by mě, jestli by tak vypadala, i kdyby si Arese dnes vzala Hannah. Nepamatuju se, že by se na Hannu takhle někdy usmála.

Nabídnu babičce rámě a ona se do mě zavěsí. „Dobře,“ zabrblá, „ale dlužíš mi tanec.“

Vydáme se do haly, kde se koná recepce, a ze rtů mi unikne tiché uchechtnutí. „Tanec s mou nejoblíbenější dámou? To je pro mě čest.“

Chytím ji za ruku a babička přimhouří oči. „Se slovy to umíš velice dobře, stejně jako tvůj otec.“

Na okamžik se ohromeně zastavím. Babička o našich rodičích skoro nikdy nemluví, takže když uslyším, jak jen tak mimochodem zmíní tátu, překvapí mě to. Odvedu ji na taneční parket a ona se usmívá. Sálem zní pomalá píseň.

„V den, jako je dnes, je těžké na Jamese nemyslet,“ řekne a v hlase jí zaznívá stesk. „Na Arese by byl moc hrdý a Raven by přivítal s otevřenou náručí. Není dne, kdy bych si na ně nevzpomněla. Jen doufám, že jsem tvé sourozence a tebe zvládla vychovat tak, jak by to udělali vaši rodiče.“

Moje babička je titánka, síla, se kterou je třeba počítat. Své slabosti nedává najevo, takže jsem si hrozně dlouho myslel, že žádné ani nemá. „Odvedla jsi skvělou práci, babi,“ ujistím ji. „Vůbec si neumím představit, co by s námi bylo, nebýt tebe.“

Natáhne ke mně ruku a něžně mi vezme tvář do dlaně. Mám pocit, že jsou její prsty křehčí, než bývaly, a zdá se i menší, než si ji pamatuju. „Ty víš, že všechno, co dělám, dělám pro tebe a tvé sourozence, nemám pravdu?“

Váhavě přikývnu, ale něco v jejím hlase mě přinutí zastavit se. „Jistě.“ Její slova mi zní jako nějaká předzvěst a nemůžu si pomoct, ale necítím se přitom nejlíp.

„To je dobře. Tak na to nezapomínej.“

Zatočím s babičkou na parketu a přemýšlím o tom, co řekla. Je stratég a nic z toho, co řekne, není tak, jak se na první pohled zdá.

Z myšlenek mě vytrhne známý smích. Rozhlédnu se kolem a všimnu si Valentiny, jak tančí s mužem, kterého až příliš dobře znám. Ten chlap si ji přitáhne blíž k sobě a ona se na něj rozverně usměje. V očích má něco, co jsem nikdy předtím neviděl, ale co se mě zvláštním způsobem dotkne. Takhle upřímně se směje jen zřídka a mě by moc zajímalo, co jí asi řekl, že si zasloužil takovou reakci.

Na mně se takhle nikdy nepodívala a rozhodně se tak ani nesmála. Leda tak mně za zády, ale ne se mnou. Nemyslel jsem si, že může být ještě hezčí, ale když ji vidím, jak se usmívá… ano. Bezpochyby je to ta nejkrásnější žena, kterou znám. A vůbec se mi sakra nelíbí, že tomu parchantovi předvádí kus sebe, který přede mnou skrývá. On si to nezaslouží. Nikdo si to nezaslouží. Ani já ne.

„Luco?“

Zamrkám a přinutím se obrátit svou pozornost zpět k babičce. „Hmm? Co jsi říkala, babi?“

Usměje se na mě a v očích jí zajiskří. „Říkám, jak to Valentině sluší, když tančí s Joshuou Riverou. Tvoje svatba možná není jediná, kterou bych měla sjednat. Valentina taky nemládne a ty jí nakládáš tolik práce, že si nemá čas s někým vyrazit. Přála bych jí, aby našla muže, který ji bude milovat a vážit si jí.“

„Cože?“ Když uslyším její narážku, vytřeštím oči a ohlédnu se po Valentině. „Ne,“ vyrazím ze sebe. „Absolutně ne.“ Mluvím zostra a čekám, že to babičku překvapí, protože to nikdy nedělám, ale ta se jen usměje.

„Proč ne?“ zeptá se a dál se houpe do rytmu hudby. „Joshua je pohledný a bohatý, oba se pohybují ve stejném oboru. Dobře se o ni postará a myslím, že s ním bude šťastná. Nemůže pro tebe pracovat věčně, Luco. A navíc, všiml sis, jak se na ni Joshua dívá?“

Nespouštím z Valentiny oči a všímám si, jak uvolněně se tváří a jak flirtuje pohledem. V žaludku se mi jako kámen usadí vztek, jaký jsem dřív nepoznal, a musím zatnout zuby, abych se ovládl.

„Měli by spolu krásné děti, nemyslíš?“ pokračuje babička pobaveným tónem.

Joshua sjede rukama níž, až se konečky prstů otírá přímo o její zadek, a pak si ji prudce přitáhne k sobě. Čekal bych, že ho Valentina odstrčí, ale ona se jen usměje.

Na okamžik mi prolétnou hlavou představy o nich dvou. Jeho rty na jejích, ona si stoupá na špičky a ze rtů jí unikne tiché zasténání… On jí rukama přejíždí po těle, pečlivě osahává každičkou její neodolatelnou křivku, oči se jí plní touhou. Každou další myšlenkou se mučím čím dál víc, až je to téměř nesnesitelné.

Zatnu zuby a pustím babičku. „Omluv mě, babi,“ řeknu jí a jen stěží ovládám svůj vztek. „Když o tom tak přemýšlím, je tu něco, co musím s Valentinou probrat.“

„V pořádku, Luco.“ Obrátí se k odchodu, a přitom se usmívá, jako by věděla, že lžu, ale nechávala to být.

Ještě než dojdu k Valentině, naše pohledy se setkají a ten její nádherný úsměv jí zmizí z tváře. Proč je vždycky v mé přítomnosti tak bezvýrazná, zatímco s kretény jako Joshua se směje na celé kolo?

Se zatnutými čelistmi se po ní natáhnu, chytím ji kolem pasu a jedním plynulým pohybem ji odtáhnu od Joshuy do své náruče.

Valentina vykulí oči, a když do mě narazí a celým tělem se ke mně přitiskne, zalapá po dechu. „Luco?“ zamumlá a v úžasných oříškových očích se objeví náznak zmatku.

„Co si sakra myslíš, že děláš, Windsore?“ vyprskne Joshua a v hlase mu zazní nefalšovaný vztek. Přitom se na Valentinu dívá tak toužebně, že si ji k sobě přitáhnu ještě pevněji. Nemůžu si pomoct.

„Omlouvám se,“ procedím skrz zatnuté zuby. „Je moje.“

Valentina se s očima dokořán podívá po Joshuovi. „Tím chtěl říct, že pro něj pracuju,“ vysvětluje. Jen se ušklíbnu a zastrčím jí pramen vlasů za ucho.

„On ví dobře, co jsem měl na mysli,“ řeknu jí a začneme tančit. Chytí se mě kolem krku a za okamžik jsou naše těla ve stejné poloze, v jaké se nacházela před chvílí s Joshuou. Je to až příliš intimní. Jestli s ní takhle tančil… cítil na sobě celé její tělo. I pro mě jsou její měkké křivky přitisknuté k mému hrudníku víc, než se dá snést. Nemusím se moc snažit, abych si uměl představit, na co to prase myslelo, když spolu tančili. Není možné, aby po ní netoužil.

Pohupujeme se v rytmu hudby živé kapely a Valentina se mračí. „Co to mělo znamenat?“ ptá se.

„Proč?“ vyštěknu. „Štve tě, že jsem tě od něj odvedl? Vypadalo to, že se tak moc bavíš, až jsi zapomněla, proč tu dneska jsi. Tohle pro tebe není společenská událost. Jsi tu v práci.“

Zpříma se na mě podívá a pak mi šlápne na nohu. „Jejda, pardon,“ pronese s předstíraným omluvným pohledem.

Valentina si ze mě opravdu utahuje, kdykoliv k tomu dostane příležitost. Přitáhnu si ji k sobě blíž, jednou rukou jí zajedu do vlasů a začnu prsty jemně přejíždět po hlavě. Před očima mi probleskne představa, jak přede mnou klečí, ptáka mám v těch jejích nádherných plných rtech a rukou ji stejně jako teď držím za vlasy. „Jsi tak dětinská,“ řeknu jí a majetnicky ji sevřu.

„Ne víc než ty,“ odsekne. „Nemáš rád, když si ostatní hrají s tvými hračkami, co?“

Zasměju se a skloním se k ní blíž. I na vysokých podpatcích, které má dnes na nohou, je alespoň o hlavu menší než já. „Valentino, kdybych si s tebou měl někdy hrát, na jiného chlapa už by ses nikdy ani nepodívala. Propadla bys mi natolik, že už bys na sobě nikdy nechtěla mít ruce nikoho jiného, jen moje.“

Tváře jí zahoří a ona odvrátí zrak. Zdá se, že její naštvanost po- levuje. „O čem to vůbec mluvíš?“ zakoktá.

Píseň dohraje a já ji popadnu za ruku. „Pojď za mnou,“ zamumlám a širokými dveřmi ji odvedu ven do vinice, na stezku osvětlenou svíčkami.

SEDM

VALENTINA

Uhneme z cesty, která spojuje místo obřadu s hostinou, a Luca mě stále drží pevně za ruku. Připadá mi naštvaný, jen si nejsem jistá proč. Je to proto, že jsem se chvíli bavila? Vzal mě sem s sebou, abych mu dělala štít a navazovala kontakty, ale já jsem místo toho popíjela víno a tančila. A přitom vím, jaký má Luca názor na neprofesionální chování, i kdyby trvalo sebemenší chvilku.

Když mi podpatky zajedou do měkké trávy, leknu se. Luca se po mně ohlédne přes rameno, pustí mou ruku a v očích má temný výraz. „Jdeš?“ zeptá se jemným hlasem, přestože mu v očích hněvivě blýská.

Než se zmůžu na odpověď, nakloní se ke mně, až mě vyleká. Jednou rukou mě chytí za zády, druhou pod koleny a s lehkostí mě zvedne do náruče. „Luco,“ zašeptám a můj hlas prozradí, jak moc mě to zaskočilo. „Co to děláš?“

Přitáhne si mě blíž, takže mám teď hlavu opřenou o jeho rameno a rty se dotýkám jeho krku. Kolínská, kterou ucítím, na mě zblízka působí ještě opojněji než obvykle.

Vnímám, jak je silný, a něco se ve mně děje. Cítila jsem to už ve chvíli, kdy jsme spolu tančili. Má na mě zvláštní vliv, jaký jsem nikdy předtím s nikým jiným nepoznala. Dává mi pocit bezpečí, zároveň mě ale dráždí a trochu děsí.

S každým dalším krokem je míň a míň slyšet hudbu, dokud se její tóny nevytratí úplně. „Luco,“ šeptám. „Kam mě to neseš?“

S úsměvem vejde do dřevěného altánku. Vrhá na něj světlo jen měsíc nad námi, který je dnes právě v úplňku. „Všiml jsem si tohoto místa, když jsem přijížděl, a říkal jsem si, jak asi vypadá v noci.“

Opatrně mě postaví na zem a já od něj celá omámená o krok odstoupím. Altán je nádherný. Mám pocit, jako bych se ocitla ve snu. Místo je osvětlené jen měsíčním světlem, hvězdami na obloze a světelnými girlandami. „A proč tu jsme?“ zeptám se s bušícím srdcem.

Luca se usměje, ale nevypadá nijak pobaveně. Přistoupí ke mně blíž a blíž. Nutí mě ustupovat tak dlouho, dokud zády nenarazím na jeden ze sloupů. Z každé mé strany se o něj opře rukama, takže nemám kudy utéct. Z toho, jak se na mě dívá, se mi rozbuší srdce. Dnes večer si víc než kdy jindy přeju, abych mu dokázala číst myšlenky, které tak pečlivě schovává pod zámkem.

„To už ses úplně zbláznil?“ zeptám se tiše. „Tak jsem tě nakonec vážně přivedla k šílenství?“

Usmívá se na mě, ale z jeho pohledu vyzařuje osamělost. Luca ke mně natáhne ruku a konečky prstů mi jemně přejíždí po tváři. Zalapám po dechu a opřu se o sloup za zády. Přitom z něj nespouštím oči. Dneska v noci vypadá nebezpečně, v jeho obvykle nečitelné masce se objevují trhliny.

Jednou rukou mě chytí zezadu za krk a po chvíli s ní vyjede výš až do vlasů, dokud mě nedrží stejně jako na tanečním parketu. Prudce vydechnu, když ke mně přistoupí blíž a otře se o mě celým tělem.

„Myslím, že ano.“ Chytí mě za vlasy ještě pevněji, zakloní mi hlavu a skloní se ke mně. „Opravdu mě doháníš k naprostému šílenství,“ zašeptá a opře se čelem o mé.

Ještě kousek a dotkneme se rty. Neměla bych toužit po tom, ho ochutnat, ale moc bych to chtěla. Možná je to tím vínem, co jsem vypila, nebo snad měsícem v úplňku. A možná od obojího kousek. Vím jen to, že toužím po něčem, po čem bych opravdu nikdy toužit neměla. Po něm.

„Luco,“ ozvu se prosebným tónem.

S roztouženým povzdechem mě chytí pevněji za vlasy a jeho rty si najdou mé se stejnou naléhavostí, jakou cítím i já. Zasténám s jeho rty na mých a pootevřu ústa, protože chci víc. Chytím se ho kolem krku, těla máme přilepená k sobě a všechny mé myšlenky se přitom vytratí.

„Sakra,“ zamumlá mi do rtů, zatímco mě bere kolem pasu. „Chutnáš přesně tak sladce, jak jsem si vždycky představoval.“ Nadzdvihne mě a opře si mě o sloup altánku. Já se mu nohama ovinu kolem boků a přitom se mi šaty rozevřou v místě, kde mají rozparek. „Sladká jako hřích.“

Jeho ruce dychtivě prozkoumávají moje tělo. Způsob, jakým mě líbá a jak se pohybuje v bocích, mě přivádí k šílenství. Je ze mě vzrušený a tiskne se ke mně vyloženě hříšným způsobem. Je to téměř nesnesitelné, ale zároveň chci ještě víc.

Zatáhnu mu za motýlka u krku a on se ode mě kousek oddálí, abych mu ho mohla strhnout. „Valentino,“ zašeptá předtím, než se mi znovu přisaje ke rtům. Nechám motýlka spadnout na zem a prsty mu přejedu po knoflících na košili. Několik z nich pošlu taky k zemi, zatímco se mu snažím dostat na kůži.

„Ještě,“ prosím ho, aniž bych ho přestala líbat. Nepamatuju se, kdy jsem se naposled nechala takhle ovládnout svou touhou, ale nikdy jsem neměla silnější pocit, že dělám tu správnou věc. Možná, že to od začátku bylo nevyhnutelné.

Když mu rozepnu i poslední knoflík, košile se rozevře a já mu rukama bloudím po hrudníku a po břiše. Vždycky jsem věděla, že je svalnatý, ale pohled není to samé co dotek. Je to neuvěřitelný pocit. Usmívám se tomu, jak zavzdychá pokaždé, když mu konečky prstů přejedu přes břišní svaly.

„Valentino,“ pronese varovným tónem a lehce mi přitom skousne dolní ret. Zasténám a zakloním hlavu v tiché prosbě o další polibky. A on mi je dopřeje, pomalé a hluboké.

Jednou rukou si mezitím razí cestu mezi našimi těly. Když mi prsty přeběhne po hedvábných tangách, které mám dnes večer na sobě, zalapám po dechu. „Vlhká,“ řekne rozechvěle, zatímco mě hladí a dráždí přes tenkou látku. „Jsi tak neuvěřitelně vlhká, zlato. I přes kalhotky mám od tebe prsty celé mokré.“ Pak mi je odhrne stranou a když dovnitř zasune prst, ze rtů mi unikne toužebné zasténání.

„Luco,“ zalapám po dechu.