Knihu finančně podpořila Nadace Český literární fond.

The translation was kindly supported by the Fund for Central & East European Book Projects, Amsterdam.

Překlad laskavě podpořil Fond pro středoevropské a východoevropské knižní projekty, Amsterdam (CEEBP).

This book was published with the support of the Romanian Cultural Institute.

Kniha byla vydána s podporou Rumunského kulturního institutu.Alexandru Popescu

Montana

Copyright © Alexandru Popescu, 2022

Copyright © Editura Arc, Chisinau

Czech edition published by arrangement with Ilustrata Agency

Czech edition © Maraton, 2025

Translation © Jarmila Horáková, 2025

Afterword © Jarmila Horáková, 2025

ISBN 978-80-88411-43-7

Pro Dianu…

Všechny postavy v této knize jsou smyšlené.

A. P.

1

Probral jsem se. Myslím, že jsem zaslechl nějaký výkřik. Ten mě probudil ze sna, který mi už několik měsíců nabourával můj chatrný klid. Krev mi ztuhla v žilách, když jsem viděl, jak lidé vyskakují ze sedadel a zmateně na mě hledí. „Panebože! Co to bylo?!“ ozval se kovový hlas. Byla to cestující na sedadle přede mnou. Cestovní polštářek neposkvrněně bílé barvy na jejím krku se zkroutil a připomínal okruží, které nosila šlechta v době renesance. Udiveně na mě hleděla matnýma modrýma očima. „No, co by…?“ řekl jsem a uhnul pohledem. Pokrčil jsem rameny a ucítil, jak rudnu. Někdo za mnou vystřelil nadávku, která se zabodla do opěradla mého sedadla. Teprve v tu chvíli jsem si s hrůzou uvědomil, že jsem vykřikl já. Takhle politováníhodně se projevuje má noční můra, což je o to nepříjemnější, že se nacházím v letadle plném cestujících tisíce metrů nad zemí.

Nick si stáhl z uší sluchátka a podíval se na mě se širokým úsměvem na tváři a svraštělým čelem, jako bych si načůral do kalhot. Zvedl jsem se ze sedadla. Zamumlal jsem nějakou omluvu a zase jsem se posadil a sledoval, jak se mi chvějí ruce. Dusil jsem se. Pustil jsem na sebe proud studeného vzduchu z panelu nad sebou. Za chvíli přišla letuška s očima navrch hlavy a viditelně nuceným úsměvem. „Co se vám stalo? Jste v pořádku?“ zeptala se mě ta sympatická dívka. Cosi jsem zablekotal a posunky ji ujistil, že jsem v pořádku. Dokonce jsem ze sebe vymáčkl zdvořilý úsměv. „Mám vám přinést sklenici vody?“ pokusila se projevit starost. Odmítl jsem. Trochu se ke mně naklonila se vším všudy, i s letadlem přeplněným cestujícími, a dovolila Nickovi, aby obdivoval obrys jejích ňader a závan sladkého parfému. „Pokuste se do přistání zůstat vzhůru. Za třicet pět minut budeme na místě,“ zašeptala letuška. „Slibuju! Slibuju, že zůstanu na nohou!“ řekl jsem spěšně. Za chvíli jsem ji už jen zoufale sledoval, jak mizí v polostínu úzké chodbičky letadla. „Na nohou?“ zeptal se Nick s poněkud ironickým pohledem. Otráveně jsem mávl rukou, ale kameraman naléhal a oči mu svítily zvědavostí. „Když jsem byl hodně malý, táta mi svýma drsnýma rukama přidržoval chodidla a chtěl, abych zůstal na nohou, jako stát rovně. Máma si myslí, že tak jsem se naučil chodit dřív než jiné děti mého věku.“ Nick krátce přikývl se zamyšleným „hm“. Pak už se na nic neptal. Strčil si bezdrátová sluchátka do uší. Dokázal jsem matně rozeznat dunění Drum and bass. Dunění dobré tak leda na zvracení, řekl jsem si pro sebe.

Myslím, že láhev fanty, kterou jsem měl v kapse opěradla před sebou, jsem vypil asi za tři sekundy. Byla ta správná chvíle, abych taky vyzkoušel nové antistresové žvýkačky. Aspoň tak to stálo v popisu, když jsem si je objednával z Amazonu. Strčil jsem si do pusy tři průhledné kousky místo dvou, jak doporučovali v příbalovém letáku. Šťouchnul jsem do Nicka. Ten si stáhl sluchátka z uší a viditelně podrážděně se na mě podíval. „Co jsem to sakra křičel?“ zeptal jsem se. „Nejsem si jistý,“ řekl Nick lhostejně. „Já jsem taky spal. My kameramani pracujeme mnohem víc než vy. Dřeme do roztrhání těla. Ale… pravda leží někde na dně moře, ty sis zabral místo u okna. Slyšel jsem jenom nějaký výkřik a možná dvouslabičné slovo. Nic víc. Míváš noční můry?“ zeptal se kameraman s kudrnatými vlasy, příliš hustými na to, aby je nechal volně růst. Zalhal jsem, že vlastně nevím. V další chvíli jsem se natočil k trochu zamlženému oknu. Neviděl jsem nic jiného než velké křídlo a blikající navigační světlo, které jako by fotografovalo husté mraky nad Londýnem. Letadlo se s nevšední elegancí naklonilo doprava. Myslím, že už dělalo třetí kolo při čekání na přistávací manévr. Se zavřenýma očima jsem začal počítat ovce na pomyslné pastvině. Tato technika mi nesčetněkrát pomohla zmírnit záchvaty paniky. Moldavský bača ve mně pomalu počítal a představoval si vzhled a vůni každého zvířete. Počítání mi však místy přerušily scény z předchozí noční můry. Kdybych měl aspoň trochu výtvarného talentu, myslím, že by se mi podařilo do nejmenších detailů nakreslit ty děsivé obrazy, které mi přitom byly tak drahé. Možná poprosím Evu, aby mi je nakreslila. Byla tam tehdy se mnou, řekl jsem si pro sebe.

Některá dobrodružství z dětství mě pořád pronásledovala bez jakéhokoliv smyslu nebo logiky. Hrozný pád ze zdi, přemíra krve, mé slzy a křik doprovázené ostrým zápachem mazutu jsou pokaždé součástí těch dlouhých mučivých snů. Nejdivnější bylo, že ten den jsem neprožil šok z pádu se stejnou intenzitou jako jindy, když se vzbudím vyděšený a zcela zoufalý uprostřed noci a jizva, která brázdí mou pravou nohu, křečovitě pulzuje. Stejné bolesti cítím i v bdělém stavu za deštivých dnů. Máma mi pořád říká, že bych měl častěji jezdit domů. Říká, že mě bolí jizva, protože se v ní nahromadilo příliš mnoho stesku. A máma mě taky varovala, když jsem byl malý, že se ta rána bude ozývat, až budu starý. Že bych už byl starý v třiceti dvou letech? Přesto si myslím, že tím nejvíc trpí Claire. I teď vidím ty ochromující okamžiky, kdy se vedle mě vzbudí uprostřed noci ve stejný čas. Chvíli se na sebe díváme. Obejmu ji. Požádám ji o odpuštění a znovu si lehneme. A takhle to jde noc co noc.

Padesát sedm, slyším, jak mumlám. Imaginární ovce mi něco zabečí ve tmě pod víčky, nedávno ji ostříhali a je cítit po sýru s jarní cibulkou. Následovalo chladné zapípání, tentokrát skutečné. Otevřel jsem oči. Svítily značky se zapnutými bezpečnostními pásy a kapitán hlásil teplotu na zemi. Osm stupňů Celsia, bez deště na letišti Londýn Gatwick, byl slyšet z miniaturních mikrofonů jeho hlas, který spíš zněl jako plivání do mikrofonu, jako by věděl, že cestující i tak budou jeho slova ignorovat. Mezi řídkými mraky probleskovala nekonečná světla Londýna. Nohama jsem se dotknul tašky pod sedadlem, kde spočíval služební notebook. Měl jsem strach, aby nezmizely soubory s videonahrávkami z harddisku. V tu chvíli jsem si myslel, že by je mohlo poškodit cokoliv: turbulence, záření, nebo dokonce moje nepatřičné myšlenky. Můj strach však byl částečně opodstatněný. Obsah harddisku se měl změnit v exkluzivní rozhovor, který odvysílá náš televizní kanál.

Udělal jsem stovky rozhovorů a reportáží od té doby, kdy jsem začal prošoupávat podrážky pro KSETV. Nikdy jsem však neměl příležitost klást otázky tak významné osobnosti. To mi alespoň řekla Jane. Že se prý jedná o významnou osobnost. Skandál v rodině Jeho Výsosti se šířil v britském tisku rychlostí světla. Lidé psali na internetu různé domněnky a spekulace. Možná by se o tom tolik nevykládalo, kdyby byl Vévoda pouhým členem královské rodiny. Ale při jeho stycích a vlivu nejen na britské elity se mi zdá jeho sebevědomí částečně ospravedlnitelné. Vévoda byl neuvěřitelně uvolněný a na svůj pokročilý věk a mediální tlak, kterému v těch dnech čelil, obdivuhodně bystrý.

Natáčení v Edinburghu bylo neohlášené a zastihlo mě téměř nepřipraveného. To je další noční můra každého novináře. Vůbec jsem nechápal důvod, proč se stařec rozhodl poskytnout exkluzivní rozhovor lokálnímu televiznímu kanálu. O něco později mi však Jane řekla, že Vévoda má s vedením KSETV zvláštní vztah. „Důvěřuji vám, že s tím naložíte s maximální obezřetností,“ řekl mi Vévoda, jakmile se kamery zastavily. Když jsem se mu snažil odepnout mikrofon z košile, zeptal se mě rádoby přátelským tónem: „Odkud máte takový pěkný přízvuk?“ Řekl jsem mu název země, kde jsem se narodil. Vévoda se na mě na okamžik zadíval, pak se usmál a řekl: „Pěkné, moc pěkné.“ Napadlo mě, že bych mu odporoval a řekl, že tam nic pěkného není, ale na to už nebyl čas.

I teď si pamatuju, že o šest hodin dříve jsem byl v redakci v Maidstonu a psal scénář reportáže o rozšíření dálnice M20 v úseku kolem přístavu Dover. Viděl jsem, jak se ke mně blíží šéf a usedá na roh stolu. Tenhle jeho zvyk mě trochu rozčiluje. Chvíli to vypadlo, že je ponořený do svých myšlenek, jedním velkým oknem v místnosti se zahleděl ven. Pak se podíval svýma trochu zapadlýma očima na mě a začal něčím plastovým ťukat do obrazovky mobilního telefonu. „Nerad tě ruším v práci, ale musíš nás zachránit,“ řekl šéf s výrazem falešné úlevy. Bylo to poprvé, kdy se mnou mluvil s tak vážným výrazem, takže to nevěstilo nic dobrého. „Za tři a půl hodiny ti letí letadlo do Edinburghu. Nick jede s tebou. Vidíš? Máš k sobě dobrého kameramana. Vezměte si dvě kamery a dodatečná světla. Všechny podrobnosti ti pošleme cestou na letiště,“ řekl mi šéf a přitom nepřestával ťukat do displeje svého obrovského iPhonu. Sevřel rty do soucitného úsměvu a zeptal se mě, jestli jsem v pořádku. Rychle jsem přikývl. Ještě mi řekl, že v tu chvíli jsem jediný volný reportér. „Tvoje kolegyně teď natáčejí v Canterbury a Folkestonu. Další dvě holky jsou nemocné,“ řekl šéf klidně, zatímco jsem strkal notebook do tašky. Ředitel televize atletickým pohybem seskočil ze stolu a zmizel do své kanceláře z kouřového skla. V ten moment jsem začal v duchu klít, protože jsem nesnášel, když jsem musel opustit rozdělanou práci. Když jsem vyšel z redakce, bylo navíc téměř poledne, takže to znamenalo, že se vrátím z Edinburghu někdy v noci. Napsal jsem Claire krátkou zprávu a oznámil jí, že naše plány padají. O něco dřív jsme se domluvili, že se půjdeme projít do Mote Parku, nadýchat se podzimního vzduchu. Claire mi hned odpověděla smutným smajlíkem.

Byl jsem na cestě na letiště, když mi šéf přes WhatsApp oznámil, s kým konkrétně budu vést rozhovor. Čas a místo už byly domluvené, takže mi nezbývalo než si nastudovat otázky a tvářit se důležitě. Zmocňoval se mě trochu strach, že si spletu oslovení, protože jsem věděl, jak si na tom členové královské rodiny zakládají. Dlouhý seznam otázek začínal rozvláčnými zdvořilostními frázemi. Když jsem je četl, vybuchl jsem smíchy a představil jsem si, jak by to vypadalo, kdybych tyto výrazy použil v místech, odkud pocházím: „Vaše Jasnosti, buďte tak laskav a vyprázdněte vaši sklenku s pálenkou, protože i další podnapilí džentlmeni čekají na to, až budou obslouženi.“

Když jsme přistáli na letišti v Edinburghu, vypadalo to, že je tu lepší počasí než v Londýně. Nebe bylo jako vymetené a slunce teple hřálo a vyvracelo tak stereotypy o tom, že ve Skotsku je pořád pochmurno a deštivo. Rozhovor s Vévodou trval osmnáct minut a přemýšlel jsem, proč jsme ho sakra nenahráli přes Skype nebo jiným způsobem a nemuseli tak ztrácet čas na cestách. Všechno však dávalo smysl, když jsem si vzpomněl na pár řádek ze šéfova veřejného životopisu: Steve Wilkinson, bývalý režisér telenovel a reklamních spotů, vždy vyžadoval kvalitní obraz, úhly, světla a výjimečný zvuk. Panebože, když si jen vzpomenu, kolik dobrých reportáží se ztratilo v našich archivech a nebyly nikdy odvysílané! Úplně mě to děsilo. Pořád jsem viděl Steva ve střižně, jak nadává, že nějaký záběr nemá slušný zvuk nebo že obličej nějakého chlápka je příliš ve stínu.

Já a Nick jsme rychle nasedli do taxíku s pocitem dobře odvedené práce. Zpáteční let do Londýna jsme měli za necelou hodinu. Běželi jsme jako šílení spletitými chodbami letištního terminálu. Smáli jsme se jako pominutí a já se při tom snažil neudusit. Představoval jsem si, že jsem opět se svými kámoši na základně, vítězoslavný a trochu nametený. Nástupní brána se už zavírala, ale Nick zařval na pracovníky, mával na ně zpocenýma rukama. Zaměstnanci nás s kyselými obličeji nechali nastoupit. Ale to nám bylo v tu chvíli jedno.

Dostal jsem se k devadesáté druhé imaginární ovečce, když naše letadlo přistálo na letišti v Londýně. Tentokrát mi počítání neudělalo dobře, naopak. Číslo 92 mám spojené s jistými krvavými událostmi, na které nikdy nezapomenu. Toho roku začala válka u Dněstru. S Nickem jsme vyšli do noci plné blikavých světel. Cítil jsem, že je pozdě, aniž jsem se podíval na hodinky. Kamery a stojany mi přišly neuvěřitelně těžké. Bolely mě nohy a obratle. Studené služební auto na nás čekalo v parkovacím domě vedle letiště.

Nick začal za volantem M26 strašně nadávat. Bytostně nenáviděl řízení v noci ve slejváku. Střecha vauxhallu šíleně duněla pod velkými kapkami. Nick dal hudbu víc nahlas. Black Sabbath se výborně hodily k nepřátelskému počasí venku. „Už stříháš?“ zeptal se mě ironicky kameraman. Přikývl jsem. Byl to jeden z drobných vtípků v našem žargonu. Ve skutečnosti jsem měl rozhovor ve své podrážděné hlavě téměř sestřihaný, ačkoliv, tím jsem si byl jistý, konečná varianta bude vypadat jinak.

Telefon začal vibrovat. Byl jsem trochu překvapený, když jsem na displeji uviděl šéfovo číslo. Čekal jsem, že ho uslyším až ráno, určitě ne uprostřed noci. „Jste v pořádku?“ zeptal se. Hlas v telefonu zněl trochu mechanicky. Připadal mi v tu chvíli skoro stejný jako hlas v navigaci Google Maps. Sdělili jsme Stevu Wilkinsonovi, že jsme v pořádku a že za chvíli budeme v Maidstonu. Na pár sekund se odmlčel. Připravoval jsem se, že uslyším něco jako: „Za padesát metrů odbočte doleva.“ Ale spletl jsem se. „Podívejte… Něco se stalo. Myslel jsem si, že máme čas v klidu zpracovat materiál, ale… ale musíme to celé uspíšit. Je naprosto nutné, aby ten rozhovor běžel zítra ráno, ve zprávách v sedm hodin. Sakra práce… Je to na stole v obýváku, miláčku!“ zakřičel šéf a pak se vrátil k telefonu. „Mluvil jsem s manželkou. Pardon. Právě jsem se dozvěděl, že Vévoda bude mít zítra přímý vstup jako reakci na spekulace v médiích. Jeho tiskový mluvčí mi odmítl říct důvod té rychlé akce. Brífink je ohlášený na devět hodin. Do té doby musíme rozhovor odvysílat. Jinak přijdeme o exkluzivitu a byli jste v Edinburghu zbytečně. Pokus se ten materiál sestříhat na maximálně čtyři minuty. Máš volnou ruku, jestli ti to nějak pomůže.“ Souhlasně jsem odpověděl a zavěsil. Rusky jsem zaklel, Nickovi jsem to nepřekládal. Dvě tři sprosťárny v Čechovově jazyce byly to pravé pro uvolnění napětí v mozku. Tupě jsem zíral na černý displej telefonu a představoval jsem si, jak vtrhnu do šéfovy ložnice a všechno tam rozmlátím baseballovou pálkou. Mezitím mě budou s manželkou zděšeně, bezmocně sledovat. Ani nemělo cenu psát Claire, protože jsem si byl jistý, že už tvrdě spí na své půlce postele. Ale neplánovaný den volna se bude hodit. Budu mít šanci nějak vynahradit zmeškanou procházku v parku. Napadlo mě, že Claire navrhnu výlet do Hastingsu. Znal jsem tam dobrou restauraci s výhledem na moře. Co by mohlo být krásnějšího? Snad jen celý den milování! odpověděl jsem si v duchu.

Z vytržení mě probral Nickův výkřik. „Ne! Ne! Ne!“ vřísknul rozrušeně. Instinktivně jsem zařval taky. Nestihnul jsem se ho ani zeptat, co se stalo. Cítil jsem, jak vauxhall lehce klouže doprava. Nick se snažil udržet auto v rovné jízdní dráze, ale neúspěšně. V další chvíli sjel do odstavného pruhu, zastavil a zapnul nouzová světla. Natáhl si na hlavu kapuci a vyšel do deště prohlédnout auto. Viděl jsem, jak nadává a rozrušeně krčí rameny. Vystoupil jsem z auta do studeného deště. Píchlá guma bylo to poslední, co nám ještě scházelo. Pneumatika byla, lidově řečeno, na sračky. Utěšoval jsem Nicka svým balíčkem nadávek. Oba jsme beze slova nastoupili do auta. On pustil proud horkého vzduchu, který vanul ze všech otvorů dovnitř. Na telefonu vytočil číslo. Odpověděl mu automat. Kameraman na mě vrhnul zoufalý pohled. Následovaly asi dvě minuty hudby a pak se ozval živý hlas. Kameraman mu stručně popsal katastrofu, která nás postihla. Živý, monotónní hlas slíbil, že nám zavolá zpátky. V těch chvílích se mě zmocňoval pocit osudovosti. Jako by se mi všechno hroutilo před očima. „Proč jsme sakra nenahráli ty soubory na FTP?“ slyšel jsem se, jak se ptám. „Protože práce kvapná málo platná! Protože Steve mění názory třikrát denně! To si piš, že tenhle rozhovor skončí v archivu a nebude odvysílaný,“ okomentoval to Nick. V tichosti jsme seděli asi tři minuty a pak kameramanův telefon začal vibrovat. Následovala krátká diskuse. Nick zavěsil a zachmuřeně se na mě podíval. „Řekli, že přijedou nejpozději do hodiny. Super, ne?“ řekl ironicky. Neodpověděl jsem mu. Zmocňovala se mě závrať a pocit, že omdlím. Dusil jsem se. Vystoupil jsem ven, otevřel kufr a snažil se najít rezervní kolo. Nick mě následoval. „Zbláznil ses? Jsme na dálnici! Tady je to zakázané!“ křičel jako pominutý. „Buď tak hodný a posviť mi na to kolo. Máme práci. Nemůžu se smířit s myšlenkou, že jsme zbytečně ztráceli čas a nervy s tímhle rozhovorem,“ řekl jsem a třásl se zimou. Kameraman mě bezmocně následoval s pruhem bílého světla z baterky namířeným spíš na můj obličej než na nevábně zapáchající pneumatiku. Za deset minut vauxhall zase pádil dál. Kameraman mě označil za blázna a já jsem mu řekl, že má pravdu. Naskrz promočený jsem sledoval, jak sjíždíme z dálnice v nekonečném světle z neviditelných sloupů. Auto za sebou nechalo značku oznamující vjezd do Maidstonu.

Bylo tři čtvrtě na jednu, když jsme vešli do redakce. Kameraman hodil tašky s vybavením pod můj stůl a s potměšilým výrazem mi popřál dobrou noc. Tady Nickova práce končila a moje sotva začala. „Přišel jsem! Natočil jsem! Odešel jsem!“ vykřikoval, zatímco si nasazoval na hlavu kapuci a pak zmizel v noční tmě.

Musel jsem něco udělat, abych zahnal ospalost. Dvojité espresso obvykle splnilo svůj účel. Zašel jsem do miniaturní kuchyňky v redakci a vyzunkl tři šálky. Déšť venku mě poháněl, abych upravil natočené záběry na obrazovce notebooku. Bolest v šíji se stávala nesnesitelnou. Oči mě pálily. Byl jsem fyzicky a psychicky vyčerpaný. Přesto jsem vnímal i pocit důležitosti z práce, kterou jsem dělal. Pocit do značné míry naivní.

Otevřel jsem jedno z obrovských oken, které vedly na pěší zónu. To vydalo ohlušující zaskřípání, takže jsem usoudil, že ho nikdo léta neotevřel, minimálně ne od té doby, kdy jsem tu pracoval. Čerstvý studený vzduch okamžitě vnikl do místnosti zatuchlé po tiskárně a vyhořelém mozku. Šumění deště vytvářelo hypnotizující ovzduší. Nevzpomínám si, kdy jsem naposledy klidně pracoval s takovým zápalem. Bylo půl čtvrté, když jsem začal nahrávat na YouTube upravený rozhovor. Šéfovi jsem poslal soukromý odkaz a čekal na jeho odpověď. Natáhl jsem se na oranžovou pohovku a ztěžka dýchal.

Hodiny na zdi hrozivě ohlašovaly hodinu, kdy je na některé věci příliš pozdě a příliš brzy na to začít jiné. Bylo to překvapivé, ale cítil jsem, jak mě únava a bolest hlavy opouští. Zvedl jsem se, rozhlédl se dokola, jako bych viděl redakci jinýma očima. Měl jsem chuť lelkovat. Všude po místnostech se válely hromady zmačkaných novin, svazky papírů a nekonečné kabely, které napájely počítače a další techniku v kanceláři. Našel jsem asi šest zmuchlaných papírů kolem koše na odpadky. Hm… Jane se zase netrefila, řekl jsem si s úsměvem na tváři. Sesbíral jsem kuličky papíru a naházel je do koše. Po chvíli jsem začal rovnat slovníky, noviny a časopisy poházené ledabyle po redakci. Utřel jsem prach na stolech několika vlhčenými ubrousky. Choval jsem se jako náměsíčný. „Co to sakra dělám?“ zašeptal jsem. Nevěděl jsem, co odpovědět, ale ta činnost mi dělala dobře. Utřel jsem prach na parapetech. Kapky deště stále dopadaly na dlážděnou pěší zónu spícího města. Zíral jsem na sloupy pouličního osvětlení zdobené kovaným železem a divil se, jak to, že jsem si jich doteď nevšiml. Sto let staré tmavě modré sloupky držely po dvou průsvitných koulích ve tvaru žaludu prosvícené žlutooranžovými žárovkami. Jak bych si jich mohl všimnout dřív, když jsem téměř vždy procházel pod nimi s očima upřenýma na telefon nebo myšlenkami u kdovíjaké reportáže.

Najednou jsem zaslechl téměř výkřik nějakého racka, který připomínal lidský hlas. Ohlašoval svítání. Můj telefon vydal krátké pípnutí. Šéf mi poslal zprávu: „Dobrá práce. Jsi náš šampion!“ Omezil jsem se na to, že jsem mu poslal smajlíka a postskriptum: „Jdu si lehnout.“ Lehce jsem si oddechl, poprvé za posledních deset hodin. Něco ve mně doufalo, že další den mě nepostihne záchvat paniky. Bylo to moje a Claiřino tajemství. Ani racek, který prudce plachtil vzduchem, o tom nesměl vědět. Snáze se mi žilo s příznaky než s přijetím diagnózy od doktora: deprese. Prohmatal jsem si kapsy od kalhot. Prášky byly na svém místě. Za pár hodin jeden spolknu a pustím se do boje s vlastním centrálním nervovým systémem.

Vyšel jsem do řídnoucí tmy a místy se už objevoval bledý ranní úsvit. Odbočil jsem pomalu na Mill Street a během několika chvil jsem se viděl, jak stoupám po Loose Road v kapkách chladného deště. Tahle ulice se mi v Maidstonu líbí nejméně, protože je úzká, s malými chodníky a po obou stranách ji lemují zchátralé a věčně špinavé domy. Jejich dveře vedou přímo na ulici a člověk tam musí chodit opatrně. Když nic jiného, tak riskuje, že vkročí přímo do vozovky a zajede ho nějaký kamion. Chladný listopadový vítr mi hnal dešťové kapky přímo do zpoceného obličeje. Chvěl jsem se v tenké bundě. Pravidelně jsem se musel opřít o vlhké zdi domů. Takhle jsem nechával projít ranní chodce ve vybledlém oblečení, kteří kouřili všechno jiné než cigarety. Ve své hlavě jsem ze všech stran přemílal každý moment mučivé noční můry z letadla. Nechal bych hrdiny filmu Počátek, aby mi pronikli do hlavy a udělali mi tam pořádek. Ale obávám se, že by tam našli takové peklo, že by toho chudáci rychle nechali.

Cesta domů odbočovala vlevo, hned za barem Headless King. Teprve v tu chvíli jsem překvapeně zjistil, že podnik je ještě otevřený. Okna s okenicemi byla obložena dřevěnými prkny. I tak jsem slyšel tlumený hluk monotónního rytmu a opilecký řev. Najednou se stalo něco podivného. Nedokázal jsem na to nijak zareagovat. Zaprášené dveře baru se prudce otevřely přímo ve chvíli, kdy jsem je míjel. Výrazně obarvená blondýna se mi vrhla do náručí a začala mi sázet pusy na obličej. „Chytila jsem tě, krasavče! Máš u sebe nějaký peníze?“ zeptala se mě ta bytost v podroušeném stavu. Nenechala mě odpovědět. „Prej je ti zima! Pojď se mnou! Uvnitř je teplo!“ řekla. Než jsem stihnul zaprotestovat, blondýna mě za zmoklý rukáv táhla dovnitř. Zůstal jsem stát jako paralyzovaný, když jsem uviděl ten bláznivý shon a uslyšel hudbu puštěnou na maximum. Myslím, že v místnosti pět krát deset metrů bylo tak třicet lidí.

Blondýna mě vlekla za sebou a razila si cestu mezi sevřeným davem bavících se hostů. Snažil jsem se jí říct, že si mě s někým spletla, ale sotva jsem slyšel vlastní hlas. Někdo mi sevřel hlavu v dlaních a políbil mě na tvář. Krátce nato jsem dostal pohlavek. Netuším odkud a od koho. Za pět sekund jsem se ocitl s lokty na baru z masivního dřeva a blondýna křičela na barmana, ať mi nalije dvojitou whisky. „To tě zahřeje! To ti slibuju!“ pištěla mi do ucha a pak se otočila k barmanovi. Řekla mu něco nesrozumitelného, ale chlápek vypadal, že pochopil, a nasadil usměvavý výraz. Za pár sekund se na baru objevila sklenička s whisky a koktejl, v němž pluly dvě zelené olivy. Neznámá přiblížila skleničku s tvrdým alkoholem k mým ústům a trvala na tom, abych otevřel pusu. Ani máma nedělala nic takového, když jsem kdysi musel brát hnusné léky. Byl jsem připravený porušit přísahu. Nepil jsem už asi deset let. Blondýna se zamračila a silně mi sevřela krk. Znovu mě políbila na rty a vystihla chvíli, kdy jsem trochu pootevřel čelisti. Situace prostě byla nad mé síly. Cítil jsem se trochu jako znásilněný, neschopný postavit se na odpor. Přesně jako kdysi, v proklatém Metru na základně. Vzdal jsem se. V další chvíli jsem cítil, jak mi nasládlé teplo rozpouští vnitřnosti. Blondýna do sebe hodila koktejl, dala mi pusu na tvář a zmizela v zakouřeném polostínu lokálu. Otáčel jsem se na všechny strany a hledal ji pohledem. Bezmocně jsem zaklel. Přesto jsem pocítil, že mě opouští i poslední zbytky chladu. Zmocnila se mě lehká omámenost. Barman, který měl na hlavě příšerný fez, se na mě zahleděl prázdnýma očima a ukázal na láhev whisky. Chvíli jsem tupě zíral na nádobu s tmavě červenou tekutinou a pak jsem přikývl. Za okamžik na mě na dřevěném baru pomrkávala další sklenička. I tu jsem vyprázdnil a cítil, jak mi měknou kolena. Naštěstí židle měla opěradlo, jinak bych se v bezvědomí zřítil dolů. Sundal jsem si promočenou bundu. Za mnou se ozval nějaký řev. Záhy do mě někdo strčil tak, až jsem se celý natáhl přes bar a téměř objal zrzavého barmana. Nějaký pobuda na mě vylil sklenici piva. Následoval výbuch smíchu. Smál jsem se i já, spíš z lhostejnosti. Protože už nic nemělo význam a protože jsem byl namol. Provinilec mě jako opravdový džentlmen požádal o prominutí a pozval mě na sklenici hnědého piva. Poslední věc, kterou si ještě pamatuju, byla barmanova potetovaná ruka, která podávala pití přes bar politý pivem. Tetování představovalo parní lokomotivu letící peklem, nad lebkami a kostrami. Napadlo mě tehdy, jak je život nepředvídatelný a jak se mohou věci mezi sebou prolínat. Byla to nevinná myšlenka, ale svým způsobem prorocká. Ani s mou bujnou fantazií bych si tehdy nedokázal představit, co se brzy přihodí. Jizva na noze se znovu rozbolela, tentokrát mnohem ostřeji.

2

PMS č. 131, město Bendery, Moldavská sovětská socialistická republika. Adresa mého bydliště, poněkud zvláštní, připouštím. Každý mi vždycky říkal, že mu ta adresa připadá jako číslo lodního kontejneru nebo tajný model ruského tanku. Ta druhá možnost je svým způsobem blíž ke skutečnosti. Bydlel jsem tam nejen já se svými rodiči. Žily tam desítky rodin, něco přes sto duší. Mnozí zírali do našich dokladů a hledali nějaké číslo domu. Nenacházeli ho, protože žádné neexistovalo. „Kde to sakra je?“ přicházela často otázka od různých úředníků a obyvatel města za zdí. Táta většinou svraštil čelo a podrážděně odpovídal: „Na železnici!“ Jeho odpověď měla být konečná a vše vysvětlující. A taky byla, protože železničáře všichni znali jako lidi s ocelovými hlasy a žaludky. Nebylo dobré dostat se s nimi do křížku. PMS je zkratka z ruštiny pro Traťovou strojní stanici*. Byl to druh putovního podniku, který spadal pod sovětské železnice. Péemesek byly po celém Sovětském svazu stovky, ale po rozpadu rudé říše nemohly plnit svou roli. Dnes je ani nelze nijak normálně popsat, protože ztratily svůj účel. Téměř všechny péemesky byly brzy po rozpadu zrušeny a poslány kompletně do šrotu, včetně nadějí dělníků na zářnější budoucnost.

My z PMS č. 131 jsme našemu území říkali vlídněji: základna. Kromě obecného významu tohoto slova, základna znamenala příslušnost k téměř uzavřené komunitě, přestože se prakticky nacházela v srdci města Bender. Základna pro nás znamenala domov, jídlo a řadu pravidel chování, nebo dokonce svébytný způsob myšlení. Což ukázal čas.

Technickým úkolem základny bylo stavět nebo opravovat železniční tratě na území Moldavské sovětské socialistické republiky a několika okresů sovětské Ukrajiny. Pokud někde ohrožovaly vlakové spojení shnilé pražce, pak se oceloví chlapci ze základny, jak si i sami říkali, hned dali do práce. Na základně dělníci sestavovali panely s kolejnicemi, dlouhé asi dvacet metrů, které odjížděly ve zvláštní koloně plné ocelových chlapců bůhvíjak daleko. Věděl jsem jen to, že táta mizí na celé dny nebo týdny. Za tuhých zim se stávalo, že železniční tratě byly zasypané bílými závějemi a tu a tam uvízla lokomotiva. Kdo si myslíte, že ji jel vyprošťovat a odstraňovat sníh? Samozřejmě že dělníci ze základny, kteří představovali jakousi pohotovost pro železniční infrastrukturu. Péemesky se nacházely ve městech a poblíž důležitých železničních uzlů. Téměř všechny byly putovní, jak už jsem zmínil. Znamenalo to, že se stěhovali s veškerou technikou a rodinami tam, kde byla práce. Řekl bych, že tito lidé byli ztrápenými kočovníky Sovětského svazu. PMS č. 131 se však nikdy nehnula z místa. Dětem se příliš nevysvětlovalo, jaká složitá zařízení se nacházejí na jejím území. Museli jsme se to učit za pochodu a víceméně neustále jsme objevovali základnu bez dohledu dospělých. Proto mám odvahu vyprávět všechno z hlediska dítěte, které se tam narodilo a vyrostlo, včetně svých vzpomínek na katastrofy, které se tam přihodily a navždy nám změnily život.

Udivilo nás, když jsme zjistili, že ve světě za zdí lidé bydlí v ulicích, které nesou něčí jméno. Ani sousloví rodný dům se v našem případě moc nehodilo. Copak se rodným domem dá nazvat něco, co stojí na ocelových kolech, připravené kdykoliv odjet a tažené lokomotivou ohlodanou zubem času?

Naše základna byla dlouhá téměř sedm set metrů a široká asi sto padesát. Myslím, že nebudu lhát, když řeknu, že můj tehdejší svět se rozkládal na rozloze dvou kilometrů čtverečních. V očích dospělého člověka by se zdálo, že se jedná o malé území, ale pro mě byla základna jakýmsi městem ve městě, kde jsem se mohl snadno ztratit a nacházel jsem tu nekonečné množství úkrytů. Tajuplných míst tu bylo nepřeberně. Území se skládalo ze čtyř ohrazených železničních úseků. My jsme jim říkali sestavovací tratě. Na nich pracovali dospělí. Další dvě tratě byly spojené uzlem s hlavní železniční sítí a byly uzavřené vysokými kovovými vraty. Ta se otevírala jen v případech, kdy přijížděla nějaká vlaková souprava. Vrata základny mi připadala obří a vyvolávala ve mně instinktivní strach, když jsem se ocitl poblíž.

* ПМС (Путевая Машинная Станция).

** Sovětské šampaňské.