Sporťákovy pohádky
z celého světa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Vojtěch Bernatský

Sporťákovy pohádky z celého světa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Vojtěch Bernatský, 2025

Illustrations © Matěj Pospíšil, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-264-5780-0

ISBN e-knihy 978-80-264-5782-4 (1. zveřejnění, 2025) (PDF)

ISBN e-knihy 978-80-264-5790-9 (1. zveřejnění, 2025) (EPDF)

ISBN e-knihy 978-80-264-5791-6 (1. zveřejnění, 2025) (MOBI)

Věnováno všem babičkám
a dědečkům, kteří nám v dětství
dělali ze života pohádku.

Obsah

Jak Čiperka pomohla restauraci Mandolini

Neposlušný Žabir

Jak Nataša zachránila Romadůra

Jak se Skoč naučil létat

Pomocnice Agáta

Jak Elton zachránil Brouky

Láska z porcelánu

Osvojený brouk

Vrtulník Bo

Jak Pedro zapéroval na karnevalu Gabrielu

Mexický naháč Luis

Jak se Šikako přestal bát

Snědená pohádka o zvířátkách

Tučňáčí láska hory přenáší

Jak Nečas zachránil v Kukačko-vicích čas

Jak Čiperka pomohla restauraci Mandolini

Jestlipak víte, jaké je hlavní město Itálie, děti? Cože? Řím? Ano, správně. A právě tam se před časem odehrál příběh, který vám teď budu vyprávět.

Kousek od Kolosea, což je nejslavnější římská památka, na kterou se určitě někdy s maminkou a tatínkem zajeďte podívat, je ulice Cavour. A v té stojí malá restaurace Mandolini. Na konci se sice píše měkké i, ale čte se tvrdě. Založil ji slavný italský kuchař Cpaldo Mandolini a teď v ní vaří jeho dcera Francesca Mozzarella Stracciatella. Bylo to vždy vyhlášené místo se skvělými jídly a každý den bývala zaplněná do posledního místečka. Lidi stáli fronty na to, aby si mohli dát u Mandoliniho pizzu nebo domácí těstoviny na různé způsoby.

Jenže Cpaldo Mandolini před rokem odešel do kuchařského nebe a od té doby to šlo s restaurací z kopce. Jeho dcera Francesca se snažila, vařila a pekla o sto šest, ale najednou prostě lidi nechodili. Dokonce říkali, že už to není ono. Že jim přestalo v restauraci Mandolini chutnat. Asi tušíte, jak byla Francesca nešťastná.

Giovanni Žeredovani

A pak ještě přišla ta obávaná kontrola z italského ústavu pro kvalitu jídla. Jako na potvoru dorazil do restaurace ten nejpřísnější kontrolor a velký labužník Giovanni Žeredovani. Zase se to čte s tím tvrdým y na konci. No, a byl to průšvih! Ne že by se Francesce ty špagety s pestem nepovedly, ale jak později napsal Žeredovani do novin, pesto bylo bez chuti. Navíc hlavní uklízeč Ariel Peredžíny omylem upustil do talíře mola, který zrovna letěl kolem a on jej hbitě plesknul. Takže Žeredovani do článku přidal i slova o hrozné špíně a nečistotě v restauraci.

Asi chápete, že po tomhle maléru přestali hosté chodit úplně. Byla to pro chudinku Francescu strašná rána.

„Promiň, Francesco. Já jsem to s tím molem neudělal schválně. Zrovna mi totiž přeběhla přes cestu v kuchyni veverka a jen taktak, že jsem do toho talíře se špagetami nespadl já sám.“

„To nevadí, Arieli,“ chlácholila smutného uklízeče Francesca. „Musíme něco udělat. Třeba vymyslet nějaké nové jídlo nebo něčím speciálním vylepšit chuť.“

Najednou se Francesca zarazila a s vytřeštěnýma očima se dlouze zadívala na Ariela. Veverka!

„Arieli, tobě v kuchyni přeběhla přes cestu veverka?“

„Jo, jo, běhá tady docela často. A vždycky s sebou něco nese.“

„Jak se sem mohla dostat?“ divila se Francesca. Veverku tu ještě nikdy neviděla.

„To nevím, ale škoda, že už tu není váš tatínek Cpaldo, ten by možná věděl. Nedávno jsem našel nahoře v té velké skříni jeho starý deník a každý čtvrtek tam má v deset hodin dopoledne napsáno: VEVERKA. Jen tohle jedno slovo.“

„To je divné, Arieli. Tomu nerozumím.“

Francesce to pořád vrtalo hlavou, a tak se rozhodla, že se ve čtvrtek v deset ráno schová v kuchyni do té velké skříně a počká si, co se bude dít.

Když odbyla desátá hodina, stála už Francesca za dveřmi ve skříni napnutá jako struna na kytaře. A v tu chvíli něco zaskřípalo. Pod největším umyvadlem v kuchyni se posunula kachlička… a za ní se v malé díře objevila hnědobílá veverka. Zubila se od ouška k oušku a na zádech si nesla malý červený batůžek. Francesca nevěřila svým vytřeštěným bulvám. A to nebylo všechno! Ta malá potvůrka si navíc zpívala − a představte si, že lidskou řečí:

„Veverka Čiperka

nese sladká jadérka,
veverka Čiperka

nese čerstvá jadérka...“

A v ten okamžik to Francesce docvaklo. Její tatínek vždycky do pesta, to je taková dobrota na těstoviny, přidával rozemleté piniové oříšky. Nikdy neprozradil, kde je shání, a nikdy nikoho nenechal oříšky namlít. Francesca na ně úplně zapomněla. Ale právě teď cítila na jazyku jejich úžasnou chuť a malým nosíkem ucítila i jejich krásnou vůni. To je ono, to je přesně to, co našim jídlům chybělo! Opatrně vylezla ze skříně a zavolala:

„Veverko Čiperko, tady jsem!“

„No konečně, Francesco! Na tohle setkání čekám už rok. Já už myslela, že tu naši restauraci budeme muset zavřít,“ čílila se na oko veverka a postavila červený batůžek na zem.

„Jak to, že mluvíš, Čiperko?“ nevycházela Francesca z údivu.

„Naučil mě to tvůj tatínek Cpaldo. Cpal to do mě tak dlouho, až jsem se to naučila. To víš, my veverky máme pod čepicí. A já jsem mu na oplátku prozradila starý recept na pesto s těmi nejlahodnějšími piniovými oříšky. My veverky je umíme sbírat a víme o nejlepších místech, kde je najít. Každý čtvrtek dopoledne v deset jsem mu je přinesla a on mi za to podrbal kožíšek. A taky mi udělal moje oblíbené ořechové špagety s moučnými červy. Aaach, já bych si je tak dala! Uděláš mi je?“

„To víš, že ano, Čiperko. Vždyť ty jsi zachránila naši restauraci!“ radovala se Francesca.

A opravdu, restaurace Mandolini od té doby zase jenom vzkvétala. Lidi si doslova olizovali pusu, když jedli těstoviny s domácím pestem s piniovými oříšky od Čiperky. Zase tu stály dlouhatánské fronty, a dokonce opět přišel onen obávaný kontrolor Giovanni Žeredovani. A byl tak nadšený, že Francesce udělil Řád zlaté špagety pro nejlepší kuchařku roku.