Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Lenka Přibylová

Perníčkové řemeslo

techniky * postupy * tajné rady

vydala Grada Publishing, a. s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 10190. publikaci

Odpovědná redaktorka Klára Šumová

Korektorka Michaela Šmejkalová

Grafická úprava a sazba Miroslav Ferdinand

Počet stran 176

První vydání, Praha 2025

Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

Autorkou všech fotografií v knize je autorka textu s výjimkou fotografie na obálce a fotografií na stranách 66, 70, 74, 78, 82, 86, 90, 94, 96, 100, 104, 108, 112, 116, 120, 124, 128, 132, 136, 140, 146, 150, 156, 160, 166. Autorem těchto fotografií je František Cabalka.

Text and photography © Lenka Přibylová, 2025

Photography @ František Cabalka, 2025

© Grada Publishing, a. s., 2025

Text and photography © Lenka Přibylová, 2025

Photography © František Cabalka, 2025

© Grada Publishing, a. s., 2025

ISBN 978–80–271–8142–1 (ePub)

ISBN 978–80–271–8141–4 (pdf)

ISBN 978–80–271–5787–7 (print)

Úvodem

Perníčky – kdo by je neznal? Lákavé, voňavé, chutné… a když se jim věnuje trocha péče, mohou být i neobyčejně krásné. Každý z nás se s nimi jistě někdy setkal – ať už jako s vánočním cukrovím, velikonočním dárkem, nebo vzpomínkou na poutě, odkud se vozily jako symbol lásky a pozornosti.

Perníkářské řemeslo má u nás dlouhou tradici. Bývalo ceněné, předávalo se z generace na generaci a dodnes v sobě nese kouzlo ruční práce, trpělivosti a radosti z tvoření. Jenže mnohé z jeho tajů se pomalu vytrácejí – některé techniky upadají v zapomnění, jiné se předávají jen ústně nebo v úzkém kruhu nadšenců.

A právě proto se vám nyní dostává do rukou kniha, která není o moderních technologiích, umělé inteligenci ani programování dokonalých vzorů, nýbrž o tom, co vytvářely generace před námi vlastníma rukama, bez moderních pomůcek, často doslova „na koleni“ a z minima, které měly k dispozici. Díky jejich umění přicházely na svět výtvory dnes už téměř nepochopitelné, neuchopitelné – a přesto tak krásné, málokdo však dokáže tenhle řemeslný plamínek i dnes rozfoukávat, přikládat na něj a posílat ho dál.

Starých řemesel je spousta, ale tím, které je mně osobně nejbližší a voní mi nejsladčeji a nejomamněji, je právě to perníkářské. Základ tohoto řemesla jsem vídala už u svých babiček a pak jsem si ho jako malá holčička začala zkoušet a osvojovat s maminkou. Tohle báječné dědictví po předcích se mi vrylo tak pod kůži, že v něm pokračuji dodnes a předávám ho dál, svému synkovi.

Za ta léta perníkaření jsem si vytvořila svůj vlastní charakteristický rukopis, kterého se držím i za cenu toho, že mi ubude zakázek. Odmítám moderní barevné vzory a motivy, mým poznávacím znamením je tradiční hnědý perníček s bílou krajkou. Mám ráda nostalgii minulých dob, a možná i proto je také tahle knížka návratem k tradicím, což je patrné i z postupových fotografií, které jsou autentické, bez doprovodu excelových tabulek a vylepšení grafickými filtry.

Cítím, že žijeme v době, kdy technický pokrok často předbíhá naše lidské vnímání. A právě proto bych si moc přála, abyste se – vy, kdo právě držíte tuto knihu v rukou – na chvíli zastavili, zhluboka se nadechli a nechali se pozvat do světa, kde se čas zpomaluje.

Sdílejme spolu kouzlo okamžiku, kdy se soustředíte jen na své ruce a vnímáte, kolik krásy se může skrývat v tak obyčejné surovině, jako je kapka cukrové polevy. V tom tichu, mezi tahem linky a jemným dotekem zdobicí špičky, se rodí něco víc než jen dekorace – rodí se radost, klid a spojení s tradicí.

Uvolněte se. Dopřejte si chvíli jen pro sebe – s hrnkem čaje, v teple domova, v pohodlí, jaké bylo pro naše předky samozřejmostí každý večer po práci. Bez obrazovek, beze spěchu. Jen vy, vaše ruce a voňavý perník.

Tohle je moje největší bohatství: maminka Vlasta a syn Eduard.

Moje cesta k perníčkům

Každá zapálená perníkářka by vám mohla vyprávět, jaká cesta ji k tomuhle voňavému řemeslu přivedla. Ta moje se začala psát v kouzelné Telči, kde jsem se narodila, žila se sestrou a rodiči, chodila do školy a prožívala bezstarostné dětství. Nedaleko Telče, v malinké vesničce Studnicích, žili moji prarodiče z tatínkovy strany, a co by kamenem dohodil, za kopcem na západ, v malé vesničce Vanůvek bydlela i moje druhá babička. Obě babičky jsem měla moc ráda a mám na ně krásné vzpomínky.

Babička ze Studnic se jmenovala Marie, byla obyčejná a pocházela z chudé rodiny. Žili s dědou skromně, ale srdečně, a já se k nim vždycky těšila, protože Maruška dělala všechno, co mi na očích viděla. Nejvíc vzpomínám na její bramborové šišky s mákem, které měla pokaždé, když jsem přijela, přichystané v troubě v kachlových kamnech. Pekla také úžasné zázvorky, které měly báječně výraznou chuť a drobily se tak moc, že je nešlo mlsat potají. Vždycky mě podle drobečků odhalila! No a její tradiční, voňavé studnické perníčky, to byla taková dobrota, řeknu vám! Přitom to byl vlastně úplně obyčejný perníček, potřený bílkovou polevou s citronovou šťávou. Mám na něj ale tak silné vzpomínky, že mě inspiruje dodnes.

Babička Marie měla velké srdce, plné bezmezné lásky, kterou mi od dětství věnovala plnými hrstmi.

Druhá babička se jmenovala Vlasta a byla to veliká a vyhlášená cukrářka. Kromě spousty druhů drobného cukroví a maličkých svatebních koláčků se specializovala také na svatební dorty. V té době to byly klasické máslové dorty, moderní suroviny na odlehčené ovocné dorty tenkrát ještě nikdo neznal. Přesto však babička tvořila naprosté skvosty přesně podle přání tak, jak si je nevěsty objednávaly. Pamatuji si celé řady nádherných čtvercových i kulatých dortů, které byly vyskládané v řadě ve speciálním pokoji, na dlouhých dřevěných policích. Ze starých kamenných zdí tu vanul chlad a vzduch voněl jako v pohádce. Babička si vždy před zahájením nové zakázky připravovala růžičky ze sušeného mléka a přírodních barviv. Nejoblíbenější byly růžové a rudé květy, jejichž barvu docílila červenou řepou. Vždy jsem ji fascinovaně a se zájmem sledovala, málokdy jsem se však směla přiblížit, babička měla velké zakázky a nejraději pracovala sama, bez mé pomoci. Zároveň mě ale nikdy neošidila, vždy jsem nějaký ten růžový lísteček ochutnala, nebo alespoň olízla vařečku, tak, jak to všechny děti milují.

Babička Vlasta byla vyhlášená cukrářka a perníkářka. I já se snažím v jejím umění pokračovat a krásné perníkové řemeslo šířit a předávat dál.

Mou velkou kamarádkou na celý život už od dětství byla a dodnes je moje maminka Vlasta, která mi případnou lítost, že nemůžu babičce pomáhat s pečením, vynahrazovala společným tvořením všeho, co si jen dovedete představit. Maminka chodila do práce, ale po odpoledních nebo o víkendech si vždycky udělala čas.

Tvořily jsme všechno možné, malovaly, vyšívaly, vařily, ale pravděpodobně už předurčením osudu pocházejí moje nejbarvitější vzpomínky z období Vánoc a Velikonoc, kdy jsme pekly a malovaly perníčky. Nejúžasnější byla velikonoční perníková vejce pro koledníky. Pekly jsme vejce veliká jako dvě dětské dlaně. Nejdřív jsme je ozdobily po obvodu a pak jsme polevou obarvenou kakaem malovaly doprostřed kočičky. Vejce jsme pak svazovaly vždy po dvou k sobě barevnou mašličkou a dávaly jsme je koledníkům místo klasických vajíček. Vajíčka na ošatce voněla a byla pořádně veliká, aby bylo do čeho kousnout, jak vždy říkala maminka. Tahle vajíčka u nás zůstala tradiční koledou do dneška.

Když se dětství přehoupnulo v dospívání a to v konec studií, začala jsem pracovat jako obchodní zástupkyně a cítila jsem se v té práci jako ryba ve vodě. Kontakt s lidmi mě naplňoval a v práci se mi díky mé povaze, oddanosti, nasazení a vytrvalosti dařilo. Takhle naplněný pracovní život jsem žila patnáct let, přestěhovala se do Českých Budějovic a začala tu nový, dospělý život.

Čím více jsem pracovala, tím větší úspěchy a výzvy jsem zdolávala, mnohdy však s sebou přinášely i nelehké situace a vyčerpávající jednání o velkých zakázkách. Nebylo tak divu, že se jim v patách plíživě kradly únava a vyčerpání. A tak jsem začala hledat nějaký únik, něco, u čeho bych si vydechla a odpočinula. Jenomže sport, výlety ani setkání s přáteli nestačily. Všechno mě to moc bavilo, jenomže jsem se pořád nedokázala odreagovat, vypustit práci z hlavy.

Jenomže pak se, před 11 lety, začal psát můj nádherný perníkový příběh. Jednoho podzimního večera jsme s maminkou a sestrou vzpomínaly na dětství, na naši babičku Marii a její voňavé perníčky a zázvorky, na úžasné dorty babičky Vlasty, která s námi v té době seděla u stolu, ale pomalu ji opouštěly síly. Společně jsme toho večera zadělaly těsto s úmyslem upéct perníkovou chaloupku, která nám navodí atmosféru přicházejícího adventu a Vánoc. Na druhý den jsme večer zasedly ke stolu a začaly ji zdobit. Bylo to nepopsatelně uklidňující, hotový balzám na duši. Celé hodiny jsme dokázaly jenom mlčet a malovat. Najednou jsem měla čistou hlavu, veškerá má energie a pozornost se soustředily výhradně jen na špičku kornoutku naplněného cukrem.

A protože náhody neexistují, v následujícím týdnu se nám ozvala pořadatelka adventních trhů na zámeckém nádvoří v Telči. Znala naše perníková velikonoční vejce pro koledníky, a tak nám nabídla, zda bychom se nechtěly v tom kouzelném a pohádkovém prostředí zúčastnit jako prodejkyně místního řemeslného jarmarku. Jen jsme se tomu zasmály a naše odpověď byla jasná. Jistěže ano! Jenomže jsme vůbec netušily, co nás čeká, a hlavně, jakého zrodu jsme právě byly svědky.

Naprosto intuitivně jsme naše výtvory i „firmu“ nazvaly Studnické perníčky, protože receptura na ně pochází právě z receptů babičky Marie ze Studnic. Adventní nádvoří zámku bylo plné krásných voňavých stánků se spoustou dobrot, svařeného vína a tradičních výrobků místních šikovných lidí. Avšak perníček, tak dávný tradiční výrobek, který po generace tvořili naši předci, jako by vymizel ze světa. Až nyní, ve své celé kráse, znovu ohromil návštěvníky, kteří se přišli vánočně naladit a inspirovat. Nezbyl nám jediný perníček, a to nebyla naše tehdejší nabídka bůhvíjak pestrá. Použily jsme jen ta vykrajovátka, která jsme měly právě doma k dispozici, a přesto se u našeho stánku zastavil doslova každý! Byl to zážitek, na který vzpomínám dodnes.

Od té doby se účastníme těchto krásných trhů na zámku v Telči rok co rok a za těch 11 let jsme nakoupily velké množství vykrajovátek od malých tematických motivů, které jsou oblíbené hlavně u dětí, až po velká vykrajovátka nejrůznějších tvarů. A Studnické perníčky se staly regionálním výrobkem a symbolem, který zná v okolí snad každý.

Tou dobou jsem dál chodila do práce, každým dnem jsem se ale po práci těšila víc a víc domů, protože moje láska k perníku znovu vzešla z dávných jiskřiček a ten plamínek najednou nešel uhasit.

Doma na mě čekaly upečené nové motivy, velké perníkové věnce se spoustou perníkových ozdob, zkoušela jsem nové a nové techniky a posouvala své hranice dál a dál. Čím víc jsem trénovala, tím jistější byly mé tahy. Intuitivně jsem poslouchala své myšlenky a zjišťovala, že obyčejné perníkové těsto nemá žádné limity.

V roce 2018 mi osud přinesl mou životní roli a já se stala maminkou. Zůstala jsem doma s malým miminkem, všechno pro mě bylo nové a perník šel v tu chvíli stranou, najednou na něj nebyl čas. Bylo to velmi náročné období, velká radost a láska při pohledu na toho malého človíčka se prolínala s úzkostí, péčí a strachem o odcházejícího tatínka.

Navíc jsem se synem zůstala sama, ale i přes všechno to těžké jsem v duši cítila klid a bezpečí. Věděla jsem, že s pokorou a láskou zvládnu všechno. Jak syn Eduard rostl, získávala jsem čím dál častěji prostor vrátit se ke své perníkové lásce. A tak jsme se synem společně váleli těsto a on se už ve dvou letech učil vykrajovat a samozřejmě i zdobit. Když byly Edíkovi tři roky, zatoužil po častějším kontaktu se svými vrstevníky, a tak začal navštěvovat jesličky a já zůstala na dopoledne doma sama.

Tím se mi opět otevřely časové možnosti a já znovu usedla k perníkovému tvoření. Jenže život plynul a já měla najednou zvláštní pocit. Zdálo se mi, že syn se ve svém životě vyvíjí, jde kupředu, a já tak nějak stojím na místě. Sice spokojená a šťastná, jenomže bez výzev, bez cílů, bez usilování, které by mě hnalo vpřed.

Jenomže náhody prostě nejsou, a tak mi přišla do cesty přihláška na Moravský cukrářský šampionát. Jednalo se o cukrářskou soutěž v několika kategoriích, od makronek, pralinek přes svatební a umělecké dorty až po perník. Najednou mě zalil obrovský příval energie, ještě ten den jsem vyplnila přihlášku a s přirozeným strachem z neznáma ji odeslala. Soutěž neměla žádné předem dané téma, a protože miluji jihočeské selské baroko, měla jsem rázem jasno.

Betlém oceněný zlatou medailí na Moravském cukrářském šampionátu v roce 2021. Tradiční techniky zdobení perníku se v něm snoubí s novátorským způsobem modelace těsta, který mu dodává na živosti.

Table of Contents

Úvodem

Moje cesta k perníčkům