Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Bill Wood

Musíme se rozdělit

Z anglického originálu Let’s Split Up
vydaného nakladatelstvím Scholastic roku 2024 v Londýně
přeložila Michaela Martinová

Návrh obálky a sazba Aneta Cikánová
Korektury Lenka Nešporová
Odpovědná redaktorka Sára Vůchová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 224. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

Text © Bill Wood, 2024. All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Michaela Martinová, 2025

ISBN 978-80-271-8188-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-8187-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-5579-8 (print)

Pro ty, kteří nacházejí útěchu v tajemství.

PROLOG

2001

„Hele, podle mě je to dost nebezpečný.“

„Bezva postřeh, Shelley,“ odsekne Brad tiše, zatímco se snaží protlačit svůj batoh mezerou v kovaném plotě. Není jasné, jestli se kov rozpadl stářím, nebo jestli někdo vyřízl tu díru schválně. Na blbosti teď každopádně nemají čas. Nemůžou riskovat, že je někdo chytí. Ne tak krátce před maturitou. „Prolezu první, jo?“

Shelley přikývne a neochotně mu dá svolení. Ruce se jí třesou, ale Brad prostě musí zjistit, co je na druhé straně. Tohle může být jeho velká šance. Střední školu končí příští léto a univerzity se o něj zrovna neperou. Stačí, aby to jeho video viděla nějaká místní stanice, a zbytek už bude historie. Všechen ten čas, co strávil natáčením Záznamů z temnot, se konečně vyplatí. Zachytí slavný carringtonský přízrak na kameru a televizní studia se jen pohrnou.

Teda… v ideálním světě. Jenže Sanera v Kalifornii má k ideálu sakra daleko.

Brad pomalu prostrčí hlavu otvorem a opatrně jím protáhne i zbytek těla, aby se nepoškrábal o rezavý kov. Na druhou stranu se dostane bez zranění, jen s pár oděrkami na džínách. S mámou to později nějak skoulí.

Popadne batoh a setře z něj hlínu. Naštěstí je tmavě hnědý, takže skvrny nejsou moc vidět. Aspoň tohle před ní utají.

„Tak jo, teď ty!“ zavolá na Shelley, aniž by na ni pohlédl. Jeho pozornost teď patří kameře, kterou právě vytáhl z hlubin batohu. Tohle video musí být nejlepší z nejlepších. Musí mít napětí. Kvalitu. Styl. Žádná další stupidní show o lovení duchů jako ty na MTV. Tohle bude nejlepší duchařská show ever.

Musí být.

„Fakt džentlmen,“ odsekne Shelley a Brad k ní konečně zvedne hlavu. Opráší jeho školní bundu, která mu vypadla z batohu a teď je celá od bláta. Když se zlobí, vypadá roztomile.

„Promiň,“ omluví se a natáhne se po její ruce. „Dík, že jsi do toho šla se mnou. Bude to stát za to.“

Chvíli na něj hledí. Zjevně přemýšlí, jestli neudělala chybu, ale nakonec se jen otráveně ušklíbne. „Jsi fakt idiot.“

„To jsem,“ přikývne. Nemá cenu se s Shelley dohadovat, a navíc má pravdu. Brad je tak trochu ztracený případ. Hraje za školní fotbalový tým, ale není dost dobrý, aby získal sportovní stipendium. Svoje spoluhráče nemá zrovna dvakrát v lásce a ve škole propadá. Celé ty roky byl premiantem střední školy, ale teď, když se všechno chýlí ke konci, mu docházejí možnosti. A až začne plešatět, nikoho už nebude zajímat, že byl jednou hvězdným quarterbackem.

Brad vytáhne Shelley na nohy, ale špatně odhadne její váhu a ona mu přistane na hrudi.

„Promiň za to bláto,“ omluví se.

Shelley se zasměje. „Co? Tohle?“ ukáže na svoje zaneřáděné džíny. Usmívá se od ucha k uchu, ale Brad pozná, že se k tomu musí trochu nutit a ve skutečnosti je jí spíš do pláče. Ví, jak moc ty džíny miluje. Samozřejmě zaplatí za jejich vyčištění. Donutil ji, aby šla s ním, takže je to to nejmenší, co pro ni může udělat.

Nakloní se k její tváři umazané od hlíny a políbí ji. Několik vteřin tam jen tak stojí, mlčí a napětí mezi nimi pomalu mizí. Pak se Brad opatrně odtáhne.

„Tak jdeme na to, ať to máme za sebou, jo?“

Šlapou po zdánlivě nekonečné úzké příjezdové cestě ke carringtoskému panství. Je už dlouho opuštěné, ale Brad slyšel, že si tady děcka v minulosti čas od času uspořádala party. Poslední dobou sem ale nikdo moc nechodí, a navíc je úterý večer, takže by tu s Shelley měli být sami. Není zrovna ideální čas na hulení s kámošema.

Jak se blíží k sídlu, křoví, které ho předtím zcela zakrývalo, začíná řídnout a postupně odhaluje skutečný vzhled budovy. Je postavená ve viktoriánském stylu, což Brad pozná jen díky své důkladné rešerši, a tak obrovská, že nedokáže ani odhadnout, jak daleko se táhne. A taky vypadá jak vystřižená z nějakého gotického hororu.

„Páni, to je krása,“ rozplývá se Shelley s očima upřenýma na dům, který jako by se prořezával tmou. „Ale mám z toho husinu.“

Brad si odfrkne. „Jen ty zabedněný okna tomu kouzlu trochu ubírají –“

„Myslíš, že tu jsou… krysy?“ Shelleyin hlas najednou zní vyděšeně.

„Ne, jasně, že ne!“ Nějaké tu rozhodně budou. „Tady by přece žádná krysa nepřežila.“ Přežila. Bez problému.

„Tak fajn,“ vydechne Shelley úlevou a trochu uvolní ramena. Pořád se ale tváří obezřetně.

Nakonec zastaví pár kroků před vchodem. Brad se rozhlédne. „Tohle by mohl bejt dobrej první záběr, ne? Dům a kousek oblohy v pozadí?“

Podá Shelley kameru a ona ji zapne. Chvilku si hraje s nastavením, smaže pár testovacích záběrů a upraví jas. Jakmile namíří objektiv na Brada, rozsvítí se jí oči. „Vypadá to fakt skvěle!“

„Vážně?“

„Jo, úplně profesionálně,“ odpoví nadšeně. „Je tady super světlo.“

Brad si oddechne. Nemůže si dovolit, aby to působilo amatérsky. „Tak jo, můžeme začít.“

„Víš, co budeš říkat?“

Brad přikývne. Jasně, že ví, nacvičoval si to celý týden. Prohrábne si rukou hnědé vlasy, uhladí je dozadu, aby na záběrech vypadal dobře, a pár pramenů nechá spadnout do čela. Je to jeho typický účes. No dobře, vlastně Travoltův účes z Pomády, ale teď ho nosí on. Rozepne si bundu a odhalí zářivě bílé tričko s logem svého pořadu: Záznamy z temnot.

„Natočíme úvod a pak vyrazíme dovnitř,“ vysvětlí jí. „Nech kameru pořád běžet. Kdyžtak to pak vystřihneme.“

„Jasný,“ odpoví Shelley skoro nadšeně. Ze začátku ji Brad musel přemlouvat, aby s ním na tahle místa chodila, ale teď si to očividně užívá. A navíc by udělala cokoli, jen aby si celou tuhle zkušenost mohla připsat do svého neustále se rozrůstajícího životopisu. Na rozdíl od Brada už má v kapse přijetí na pět vysokých. Dvě z nich patří k Ivy League. A vypadá to, že bahno, kterým se před chvílí brodili, už dávno upadlo v zapomnění. „Jdeme na to?“

„Jdeme,“ přikývne Brad.

Shelley ještě jednou zkontroluje záběr, odpočítá a pak vykřikne: „Akce!“

Brad si odkašle a spustí:

„Sídlo stižené kletbou, prastaré prokletí a vraždící duch… Přidejte se k nám při průzkumu carringtonského panství a objevte tajemství, která se skrývají za jeho zdmi. Jsem Bradley Campbell a právě sledujete Záznamy z temnot.“

Shelley pomalu natočí kameru směrem k domu, když vtom jako nějakým zázrakem udeří blesk. Celé sídlo na okamžik ozáří přízračné světlo. Je to děsivě dobře načasované. Televizní zlato. Tohle by odmítl odvysílat leda úplný břídil.

Brad nedokáže skrýt nadšení. Ten záběr bude dokonalý. Naprosto perfektní.

Shelley plynule obrátí kameru zpátky na Brada a snaží se ji držet co nejpevněji. Brad si totiž zatím nemůže dovolit stabilizátor.

„Zdá se, že nás sídlo volá,“ pronese Brad zlověstně. A pak, s pečlivě nacvičeným, příhodně děsivým úsměvem dodá: „Tak ho nenechme čekat.“

Brad pomalu stoupá po předních schodech. Shelley jde vedle něj, zatímco on mluví do kamery. „Carringtonské panství tu stojí už přes sto let, ale nikdo pořádně neví, kdo ho postavil nebo kdy. Místní tvrdí, že se tu jednoho dne prostě objevilo. Jeden den prázdná louka, a druhý den… podivný dům.“

Pravdu si Brad trochu upravil, ale myšlenka je jasná. Žádný důvěryhodný zdroj o tom, že by sídlo jen tak „vzniklo“, vlastně neexistuje. Brad si ani není jistý, kde to četl, ale zní to zatraceně dobře. A taky to bude dobře vypadat v televizi.

Vidí, že ten příběh začíná Shelley trochu děsit, takže se na ni krátce usměje. Později to může vystřihnout. Asi to maličko pomáhá – výraz smrtelného děsu nahradí opatrná nervozita.

„V průběhu let bylo hlášeno několik výskytů temné postavy potulující se chodbami tohoto sídla. Podle všeho se jedná o ducha původního majitele, Roberta Carringtona. Záhadný stín zahlédnutý v nejvyšším okně, oblečený v Carringtonově tmavém obleku se šálou zakrývající jeho zjizvenou tvář. Postava zářící nadpřirozeným světlem. V domě se dřív s oblibou scházeli teenageři, ale pak je něco odradilo. Ať už těmto výpovědím věříte nebo ne, všechny se shodují –“

Jeho slova přeruší úder hromu. Kamera se krátce roztřese.

„No, tohle se mu asi nelíbilo,“ prohlásí Brad s nervózním uchechtnutím. „Tak se vraťme na začátek. Majitelem carringtonského panství byl Robert Carrington, největší vlastník půdy v celém státě. Dlouhá léta žil na severu, ale v roce 1918 se vrátil se svou ženou a dětmi do Sanery, aby se nastěhovali do svého nového domova, který tu dvacet let stál prázdný. Brzy si ale znepřátelil místní svým povýšeným chováním a vysokými nájmy. Když jeho žena a děti podlehly vážné nemoci, jeho zahořklost vůči obyvatelům města ještě vzrostla. A pak, o halloweenské noci roku 1926, vypukl v sídle požár, při kterém Robert zemřel. Nikdo neví, co ho způsobilo, ale když se lidé seběhli, všichni slyšeli jeho bolestné výkřiky a volání o pomoc. Někdo tvrdí, že se ho sluhové a místní pokusili zachránit, jiní naopak, že ho nechali uhořet.

Ve svých posledních chvílích, přesvědčený, že ho všichni opustili, měl Robert údajně proklít celý dům. Kletbu prý vykřikl z horního okna těsně předtím, než ho pohltily plameny. Přísahal, že bude v tomhle domě strašit navěky a trestat ty, kdo se od něj odvrátili, jejich potomky i celou Saneru. Místní mu od té doby neřeknou jinak než… carringtonský přízrak.“

Brad si tuhle část trénoval před zrcadlem nesčetněkrát. Přesto mu po zádech přeběhne mráz, až si musí promnout paži, aby se zbavil husí kůže. Tohle místo má prostě něco do sebe.

„Myslím, že nastal čas zjistit pravdu na vlastní oči,“ dodá. „Co říkáte?“

Na vrcholu schodiště se zastaví. Prkna, kterými jsou zatlučená okna, už dávno ztrouchnivěla, a tak se jim nabízí výhled do temného nitra domu. Zahlédnou obrysy zakrytého nábytku.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Brad Shelley.

Ta se křečovitě usměje. „Ten tvůj příběh byl až moc dobře podaný. Člověku z toho vstávají vlasy hrůzou.“

„To jsme přesně chtěli. Kamera pořád běží?“

„Jo,“ kývne.

Na tváři se jí však objeví zvláštní výraz. „Co je?“ zeptá se Brad.

„Ale nic.“ Rychle se usměje. „Jen… myslíš, že tu fakt je nějakej duch?“

Tuhle otázku Brad nečekal. Aby byl upřímný, ani o tom nepřemýšlel. Na duchy sice věří, ale jestli existuje zrovna carringtonský přízrak, tím si není jistý. Existují sice určitá svědectví, ale to je všechno. Jenže takhle přece začíná každý horor, ne? Stačí ten správný moment. Ten správně zvědavý člověk. A zlo udeří.

„Hele,“ řekne tiše a chytne Shelley za ruku, „nemusíš se bát, jsem s tebou. Jako vždycky.“

Shelley si skousne ret, načež zavrtí hlavou, jako by ze sebe chtěla ten pocit setřást. „Jo, já vím.“

„Jdeme na to.“ Brad okamžitě přepne zpět do role. „Vcházíme do sídla…“

Otočí se k obrovským, ztrouchnivělým dřevěným dveřím. Škoda, že nemá rukavice. Sáhne po klice a ta cvakne. Až moc snadno. Nečekal sice, že bude zamčeno, ale rozhodně předpokládal, že to půjde ztuha. Koneckonců je dům opuštěný už desetiletí. Jenže taky není první, kdo sem vkročil.

„A je to tady… jsme uvnitř.“ Brad kývne na kameru a vkročí do domu. Dřevěná podlaha pod jeho váhou zavrže a ten zvuk se rozlehne celou vstupní halou. Je to děsivé, ale zároveň to na záběru navodí tu správnou atmosféru. Při té představě ho vzrušením zašimrá v břiše.

„Po požáru, při kterém Robert Carrington zemřel, zůstal dům opuštěný,“ pokračuje. „Takže bychom ho měli vidět přesně tak, jak vypadal tehdy. A možná dokážeme poskládat i střípky událostí a zjistit, co se té noci stalo. Zkusíme sem dostat trochu světla, co říkáš?“

Uvnitř je totiž ještě větší tma, než se zdálo zvenčí.

„Sakra,“ zamumlá Brad. „Měli jsme vzít svíčky. Bylo by to o dost strašidelnější než s baterkou.“

„Podívej,“ zašeptá Shelley a ukáže na nástěnný svícen s dlouhými voskovými svícemi.

Brad jednu z nich opatrně vytáhne a zapálí zapalovačem,
který nosí neustále v zadní kapse. Plamínek svíčky se v chladném interiéru zachvěje. Je to něco, co člověk musí vidět na vlastní oči, aby tomu uvěřil. A taky že to lidi uvidí, pomyslí si Brad.

Zvedne svíčku a její teplé světlo dopadne na obrazy visící na stěnách. Z Bradových úst unikne tichý, ohromený smích. O tomhle portrétu četl, ale vidět ho naživo je úplně jiné kafe.

„Tady máme portrét Roberta Carringtona a jeho rodiny. Jak jsem říkal, jeho žena a děti tragicky zemřely tři roky před požárem na tuberkulózu, což byla v té době častá příčina smrti. Carrington byl vždy chladný, uzavřený muž, ale po jejich smrti se změnil. Stal se z něj nepřátelský, až nebezpečný podivín. Dokonce prý vyhrožoval některým obyvatelům města řeznickým nožem.“

Přestože jde o rodinný portrét, Brad nemůže odtrhnout zrak od panovačné postavy samotného Roberta. Jeho bledá tvář je navždy zachycena s nepřístupným, zamračeným výrazem a zuřivýma černýma očima. Na sobě má tmavý třídílný oblek a působí dojmem, že vystupuje z rámu, zatímco jeho žena a děti jako by se stahovaly do pozadí. Brad ví, že se nejspíš jedná jen o optický klam, ale přísahal by, že se Robertovy oči pohnuly a teď se dívají přímo na něj.

Jak pokračují domem, podlaha jim vrže pod nohama. Zpočátku je z toho nepříjemného zvuku skoro bolí uši, ale po chvíli se na něj dá zvyknout. Brad se rozhlíží kolem sebe, jestli nenajde něco zajímavého k natáčení, ale není tu nic než starý nábytek a portréty na zdech.

Pokud se tu někdy nacházelo něco cenného, už to dávno zmizelo. Brad o sobě začne pochybovat. Přišel sem najít něco výjimečného, něco, co by ho zviditelnilo. V sázce je celá jeho budoucnost. Ale co když nenajdou vůbec nic? Co když…

„Sakra, jak tomu dodat tu správnou šťávu?“ vyhrkne Brad.

„Vždyť to má šťávu,“ namítne Shelley. Stále drží kameru namířenou na Brada, protože pokud se duch objeví, stane se to ve chvíli, kdy to budou čekat nejmíň. „Zlato, ještě jsme neprozkoumali horní patro. Není to právě tam, kde –“

„– zemřel,“ doplní ji Brad a hned se mu zlepší nálada. Shelley má pravdu. Jestli je tu něco, co stojí za vidění, bude to nahoře. Přesně tam, kde to všechno skončilo.

Když vystoupají do patra, zjistí, že se celou chodbou táhnou orientální běhouny tlumící vrzání podlahy. Působí nově. Na podestě se zastaví a spatří před sebou několikery dveře, některé zavřené, jiné pootevřené. Všechny je minou, dokud Brad nedojde k velkému oknu. Táhne se od podlahy až ke stropu a nabízí výhled na příjezdovou cestu a okolí. Zahlédne i nepatrnou část plotu, jímž se proplížili dovnitř.

Otočí se ke kameře. „Tohle je přesně to místo, kde byl Robert Carrington naposledy spatřen živý. Předpokládá se, že se vzbudil, když dům zachvátily plameny, a vyběhl ze své ložnice – tady.“ Ukáže na dveře poblíž arkýřového okna. „Podle stop po požáru na schodech můžeme odhadovat, že mu rychle se šířící oheň odřízl únikovou cestu.“ Brad ukáže na ohořelou část podlahy, kde žádný koberec neleží, a prudce na ni dupne.

Kamera se zakymácí, když Shelley nadskočí leknutím. „Opatrně,“ sykne. „Tenhle barák už má svoje nejlepší roky za sebou. Nechci, aby se pod náma propadnul strop.“

„Žádnej strach,“ uklidňuje ji Brad. Upřímně řečeno, čekal, že panství bude ve výrazně horším stavu. Až na ohořelou podlahu a vrstvu prachu se zdá být téměř nedotčené, což mu připadá zvláštní.

„Půjdeme se podívat do Robertovy ložnice –“

Vtom se chodbou rozlehne tichý, táhlý sten. Shelley zalapá po dechu a rozhlédne se kolem sebe, takže se kamera na chvíli odkloní od Brada. Ten si nervózně skousne ret. Má přece natáčet.

„Shell, to nic nebylo. Starý baráky takhle vržou pořád,“ uklidňuje ji, ale sám si tak jistý není. Ten zvuk rozhodně nezní jako něco, co by měl na svědomí jen vrzající dům.

Nakonec Shelley znovu namíří kameru na Brada. Ten přistoupí k nejbližším dveřím, kde by se podle jeho pečlivého výzkumu měla nacházet Robertova ložnice. V městské knihovně v Saneře totiž narazil na podrobný půdorys domu. Neuvěřitelné, co všechno se tam dá sehnat. Strávil nad ním celé hodiny, takže teď už ten dům zná jako svoje boty. Dal do toho celé srdce. Jde přece o slavnou sanerskou duchařskou legendu. Každé dítě, dospělý i pes v tomhle městě má vlastní názor na to, co se tu stalo. Tohle bude bomba.

Dveře jsou pootevřené, což je zvláštní, pokud Robert skutečně tu osudnou noc vyběhl ven. Taková hloupá myšlenka, napomene se Brad vzápětí. Je jasné, že od té doby to tu prošmejdila spousta lidí. Děcka, squatteři… ti všichni se určitě dostali až sem. Do ložnice carringtonského
přízraku, nejoblíbenějšího místa v celé Saneře. Místa, kde to žije. Nebo by měl spíš říct místa, kde je mrtvo?

„Tohle je ložnice Roberta Carringtona,“ prohlásí Brad a položí ruku na kliku. Je ledová. Zatlačí, ale přestože jsou dveře pootevřené, ani se nehnou.

To přece nedává smysl.

Unikne mu nervózní smích. Zkusí to znovu, tentokrát větší silou. Jak to, že se zasekly? Jako by je něco blokovalo.

Brad se otočí ke kameře. „Vypadá to, že nás Robert nechce pustit dovnitř… Tak se zatím podíváme jinam.“

Najednou si všimne, jak se Shelley za kamerou rozšíří oči.

Nechápe ale proč.

On přece –

Shelley ucouvne, v obličeji výraz čiré hrůzy.

„Shelley?“ zeptá se zmateně Brad. „Co se děje?“

Snaží se odpovědět, ale nevydá ze sebe ani hlásku, protože jí strach sevřel hrdlo. Jen na něj ukáže…

Vlastně ne na něj.

Za něj.

Brad se pomalu otočí. A konečně to spatří.

Ne.

Dveře jsou teď dokořán a v nich stojí přízračná postava. Tvář má zahalenou tlustou šálou, vidět jsou jen dvě strašidelné oči. Brad okamžitě pozná, kdo to je. Ten ohořelý tmavý oblek visící z jeho těla. Už ho viděl. Ve všech článcích, výpovědích, během nocí, kdy se dlouhé hodiny věnoval výzkumu…

Legenda je pravdivá. Carringtonský přízrak je skutečný.

Než to stihne vstřebat, postava udělá pomalý krok vpřed. Brad se lekne, zakopne, spadne na zem a upustí svíčku.

Shelley ho okamžitě vytáhne na nohy. Oba roztřeseně zírají na postavu.

Přízrak stojí před ložnicí a Brad si na okamžik připadá jako paralyzovaný. Přímo před sebou má Roberta Carringtona z masa a kostí, a přitom na jeho obleku vidí stopy po ohni a cítí hrozbu, která z něj vyzařuje. Kamera zachytí každý detail, i tu ledovou zář.

Navzdory hrůze, která jím prostupuje, je Brad vděčný, že to Shelley točí.

Postava se nehýbe, a právě to je kupodivu děsivější než jakýkoli pohyb. A najednou má Brad všeho po krk. Neví, jestli je to nějaký vtip nebo co, ale rozhodne se, že tady končí.

„Do prdele s tím,“ zamumlá a rychle se otočí. Popadne Shelley za ruku a klopýtají chodbou pryč, kolem všech dveří, v naprosté tmě.

„Co se to sakra děje?“ křičí Shelley. „Myslíš, že je skutečnej?!“

„Nevím,“ vyhrkne Brad. Protože opravdu neví. Ale ten přízrak vypadal tak opravdově, že –

„STŮJ!“ zaječí Shelley a prudce zastaví. Bradovi chvíli trvá, než pochopí proč, ale když to uvidí, ztuhne.

Konečně dorazili ke schodišti. Robert Carrington stojí přímo před nimi. Jak je to možné?

Tohle musí být nějaký vtip. Něčí blbej prank. Protože jestli je opravdu skutečný…

Pak je skutečná i ta kletba. Všechno je skutečné.

„Co od nás chceš?!“ zavolá na něj Shelley. Přízrak mlčí. „My… my tě necháme na pokoji,“ ujišťuje ho. „Nikomu neřekneme, že tu jsi!“

Brad se nezmůže na slovo. Je to jen vtip, opakuje si v duchu. Jen –

Když přízrak udělá krok směrem k nim, oba couvnou. Zakopávají o vlastní nohy. Shelley ječí hrůzou. Třeba je někdo uslyší, napadne Brada. Sám ale ví, že je to jen zbožné přání. Jsou na míle daleko od kohokoli, kdo by jim mohl pomoct.

„No tak, kámo,“ zaprosí, jako by vyjednával. „Prosím. Jsme jen párek puberťáků. Omlouváme se, že jsme tě vyrušili. Odejdeme. Prosím.“

Postava postoupí o další krok. A právě tehdy si Brad všimne záblesku v její ruce. Nůž. A ne jen tak ledajaký. Carringtonův neblaze proslulý řeznický nůž.

Obrátí se a rozběhnou se pryč. Postava je však rychlejší. Dostanou se až zpátky k přednímu oknu, když vtom to Brad ucítí.

Do nosu mu pronikne zápach kouře a benzinu.

A pak to taky spatří. Koberec chytil od svíčky, kterou upustil, a oheň se šíří děsivou rychlostí.

Plameny tvoří bariéru mezi nimi a přízrakem. Jsou v pasti, uvězněni u okna.

Přízrak se zastaví. A pak… promluví.

„Zemřete stejně jako já.“

Hlas má drsný, jako by mu v hrdle uvízly saze z dávného požáru, ale díky ozvěně se nese celou chodbou. Hrůzný zvuk. Hlas smrti.

„Prosím,“ vzlyká Shelley. „Prosím, nech nás jít.“

Oheň praská hlasitěji, zuřivěji, rychleji. Jejich hlasy se rozplynou v hukotu plamenů. Brad si Shelley přitáhne k sobě a políbí ji na čelo. Až teď pustí kameru. Se zaduněním dopadne na zem.

„Neboj,“ zašeptá jí Brad, „dostaneme se z toho.“ Ale je to marné. Přes běsnící živel ho nemůže slyšet. Když se naposledy ohlédne skrz červeno-oranžovou zář, přízrak je pryč. Zůstali sami. Uvězněni v ohni. Matně si uvědomuje kouř, který se mu dere do plic. Klesne na kolena. Dým ho dusí, ovládá všechny jeho smysly. Ucítí zápach smrti. Na prsou ho bolí, ale na tom už nezáleží. Nemá cenu bojovat.

Zavře oči.

Tak jako je před lety zavřel Robert Carrington.

KAPITOLA 1

Cam

„Came! Počkej chvíli!“

Mámin hlas se rozléhá přes celý školní dvůr, nebo mi to tak aspoň připadá. Najednou se všechny oči upírají na mě. Celá sanerská střední jako by neustále číhala na okamžik, kdy vás rodiče nějak ztrapní. Ikdyby jen obyčejným pozdravem.

Zavřu za sebou dveře auta avěnuju mámě pohled, který říká „fakt díky“. Vzápětí mě však přepadnou výčitky svědomí anasadím vděčnější výraz. „Jo?“

„Nezapomeň, že dneska jedu na tu služební cestu,“ připomene mi, napůl vykloněná zokýnka. Vůbec jí nedochází, že jestli se vysune ještě ocentimetr dál, umaže si bílou halenku oauto. „Budu pryč jen přes noc, ale jestli chceš, zavolám Jonesyho mámě azeptám se jí, jestli unich můžeš –“

„Ne,“ přeruším ji rychle. Jonesymu by vůbec nebylo příjemný, kdyby mu někdo volal domů. To vím na tuty. Jeho máma teď nemá úplně jednoduché období aon se za to stydí. „Vpohodě, za pět minut ho uvidím, tak se ho zeptám osobně.“

Máma si mě chvíli zamyšleně prohlíží, ale pak nejspíš usoudí, že mi může věřit. Nemá moc času šťourat se vmém životě – ne od doby, co táta umřel avšechno zůstalo na ní. „Nezapomněl jsi na něco?“ zeptá se as povytaženým obočím zvedne moji sportovní tašku.

Potichu se uchechtnu. „Díky,“ odpovím aokýnkem si ji od ní vezmu. Dávám si přitom bacha, abych se neotřel ošpínu na dveřích. Bože, měli bychom tu rachotinu už konečně umýt.

„Dej mi vědět, jak se rozhodneš.“

„Dám.“

„Anezapomeň se najíst –“

„Mami!“ skočím jí do řeči. Nemyslím to zle, jen ji musím přerušit dřív, než přijdu pozdě do třídy. Jinak tu budeme stát do rána. Před každým odjezdem má výčitky. Netuším proč. To, že jsme zbyli jen my dva, přece není její vina. Někdy prostě musím být doma sám. Už jsem si na to zvykl. Teda, musel jsem.

Povzdechne si. „No dobře, tak aspoň pozdravuj Jonesyho aAmber. Mám tě ráda.“

Usměju se, popadnu tašku azamířím khlavnímu vchodu. Někde poblíž hraje hudba. Rozhlídnu se avšimnu si party studentů. Mají usebe boombox anenápadně kouří něco, co by na školním pozemku asi neměli. Neřeším to, jednou to stejně zlegalizují. Já se bez toho ale klidně obejdu, na běh potřebuju mít čistou hlavu.

Zrovna si pokyvuju hlavou do rytmu písničky You Get What You Give, když konečně uslyším známý trhaný zvuk výfuku mámina auta, jak se rozjíždí. Nebo spíš tátova auta. Ipo opravě dělá ten motor příšerný rachot. Kjejí práci marketingového esa se to moc nehodí, ale nové si nekoupí. Příliš mnoho vzpomínek, říká vždycky.

Chápu ji. Cítím to stejně. Máma má tátovo staré auto ajá mám to ještě starší, co měl předtím. Budou snáma, dokud se znich nestanou popelnice na kolech.

Jakmile auto zmizí vdálce, okamžitě si sundám běžeckou mikinu. Máma ji zbožňuje, já už odost míň. Běh mě baví avím, že mi jde, ale nemusím to všem strkat pod nos jako Kenny, Brad azbytek fotbalového týmu. Atletika je ještě vpohodě, ale školní fotbal? To je úplně jiný level.

Taková už je sanerská střední. Nikdy jsem nepochopil, proč má tak malé město tak absurdně velkou školu. Jasně, je tu jen jedna, ale zas tolik dětí tu není.

Červené cihly, budova ve tvaru kostky. Připomíná všechny ty školy, co člověk vídá ve filmech. Vypadá jako vězení, jen svíce okny.

Zamířím do haly, kde se všichni shlukují do skupinek – sportovci, roztleskávačky, šprti, huliči, matematické mozky, prostě na co si jen člověk vzpomene. Na papíře bych měl patřit mezi sportovce, ale realita je trochu jinde. Radši zůstanu slidma, ukterých se všechno netočí jen kolem sportu.

Smými nejlepšími kamarády: Amber aJonesym.

Vydám se hledat naši třídu. Ikdyž už jsme měsíc zpátky ve škole, pořád se vtomhle bludišti ztrácím. Všechno tu vypadá stejně, každá místnost, chodba, roh, průchod… Apak zazvoní avypukne mela.

Hudba zboomboxu okamžitě utichne adav lidí mě odstrčí stranou. Narazím zády do zdi aschovám se uskříněk.

Naštěstí netrvá dlouho, než se tahle lidská dopravní špička rozplyne, ajá vyběhnu ze svého úkrytu. Už teď mám zpoždění. Ještě před chvílí si tady člověk připadal pomalu jako na koncertě, ateď by slyšel spadnout špendlík.

Celý vynervovaný běžím chodbou, když vtom se ozve pronikavý mužský hlas:

„Neměl bys být náhodou ve třídě?“

Zarazím se uprostřed pohybu, zakopnu amálem letím na nos, ale na poslední chvíli to vyrovnám. Pomalu se otočím za hlasem. No jasně, pan Graham. Můj třídní. Má přísný výraz, ruce založené na hrudi anetváří se zrovna nadšeně.

Mám chuť mu říct: vy taky. Ale místo toho volím mírnější variantu. Graham obvykle nebývá takhle přísný. „Už jdu.“

Tvář mu rozzáří úsměv. „Came, dělám si srandu.“

„Prosím?“

„Buď vklidu, jdeš pozdě jen ošedesát vteřin. Akdyž ty, tak já taky!“

Nuceně se zasměju. Pan Graham si myslí, že je hrozně vtipný, ale zbytek třídy sním nesouhlasí. Ale takový už prostě je. Myslí to vdobrém. Mlčky ho následuju, zatímco mi vykládá něco otom, jak hrozný závěr měl včera dokument oTudorovcích, co sledoval. Já zatím zezadu hypnotizuju jeho šedohnědé tvídové sako, dokud nedojdeme ke třídě. Pan Graham učí dějepis, ataky se podle toho oblíká.

„Bylo to naprosto historicky nepřesné,“ zakončí, když rozrazí dveře. „Fakta vůbec neodpovídala –“ Najednou se rozkašle, hlasitě anekontrolovatelně. Po chvíli už jen potichu odkašlává. „Omlouvám se, alergie mi vtomhle období dává dost zabrat…“

Přes třídu zahlédnu Amber aJonesyho amávnu na ně.

„Omlouvám se za zpoždění, třído,“ zahlásí pan Graham, když proklouznu kolem něj. „Doufám, že se všichni svědomitě připravujete na dnešní den anezneužíváte mojí nepřítomnosti.“ Zamračí se na Kesiu Batesovou vprvní řadě, která si navzdory tomu, že bydlíme vKalifornii, klidně plete šálu. Okamžitě jehlice odloží aspořádaně se posadí.

Propletu se mezi lavicemi dozadu do levého rohu, kde se mačkají moji kámoši. Jonesy má na sobě svoji obvyklou tmavě šedou mikinu, která na něm visí jako pytel, ajeho hnědé kudrny dokonale rámují stejně zbarvené oči. Amber naopak vypadá, jako by vyšla přímo ze stránek módního časopisu. Včera si nechala udělat nové copy. Padají jí skoro do půlky zad amá vnich vpletené hnědé ačervené pramínky, které ladí sjejí červenou bundou.

„To je od tebe hezký, že ses konečně ukázal,“ poznamená.

„Ahoj,“ odpovím, když si sednu před Jonesyho. Naše pohledy se střetnou. „Čau, brácho.“

Jonesy se usměje asnad itrochu zrudne. „Ahoj,“ hlesne atrochu mu při tom přeskočí hlas. Mírně mě bodne usrdce, ale zatím si radši nechci připustit proč.

Rychle pokračuju. „Máma měla milion instrukcí, než odjela. Znáte ji. Oco jsem přišel?“

„Slyšela jsem, že nastupuje nějaká nová holka,“ informuje mě Amber. Vždycky ví ovšech novinkách. Netuším, odkud je bere. Má snad třetí oko nebo co.

„Vždyť sem žádný nový lidi nechodí,“ namítnu.

„Já jsem přece taky byla nová,“ připomene mi Amber.

Zamrkám. „To jo, ale před pěti lety.“

Povzdychne si. „No a? Aspoň trochu změna. Už mě nebaví koukat pořád na stejný ksichty.“

„Díky za kompliment,“ poznamená Jonesy. „Počkej, říkáš, že by bylo fajn mít tu někoho novýho?“ Nakloní se dopředu. „Jakože… ji vezmeme mezi sebe?“

Amber se zasměje. „Netvrdím, že si ji hned adoptujeme, ale vím, jak děsivý je začínat na nový škole. Anavíc vSaneře av posledním ročníku. Musí to být mazec. Uvidíme, co je zač. Jestli bude fajn, tak jí přece můžeme ukázat, jak to tady chodí.“

Má pravdu. Ale bude divné přibrat do party někoho nového po takové době, co jsme byli jen my tři. Jasně, máme kamarády imimo tuhle naši trojici, ale tohle je jiné. Jsme jako malá rodina.

„Proč ne,“ přitakám aobrátím se na Jonesyho. „Co ty na to, Jonesy?“

Váhavě se podívá ze mě na Amber azase zpátky. Vkontaktech slidmi je trochu zdrženlivější než my. Působí stydlivě, ale jakmile ho poznáte, je to úplně jiný člověk.

Něco zabručí, ale nakonec to vzdá. „Ikdybych nesouhlasil, stejně mi to nebude nic platný.“

Amber po něm blýskne zuby vzářivém úsměvu azatahá ho za rukáv. „Jsem zvědavá, jaká bude. Víte co? Zkusíme uhodnout její jméno. Podle mě se jmenuje Rachel,“ prohlásí stakovou jistotou, jako by odpověď už dávno znala. Ale to je celá Amber. Do všeho jde naplno abeze strachu.

Jonesy se podrbe na spánku. „Veronica.“

Amber se otočí ke mně. Po chvilce přemítání ze mě vypadne: „Daphne.“

Amber si odfrkne. „Je to puberťačka, ne máma od dvou dětí.“

„Chtěla jsi tip,“ ohradím se, když vtom mě přeruší skřípot otvíraných dveří.

Moře blonďatých ahnědovlasých hlav se okamžitě otočí za tím zvukem atam, na prahu, zaraženě stojí ta nová holka. Anení se čemu divit. Dokážete si představit, že na vás upřeně civí třicet párů očí?

„Slečno Allenová!“ zvolá pan Graham vpokusu zachránit situaci. Zvedne se od stolu azavede ji dovnitř. „Vítejte vSaneře, ale především ve třídě dvacet jedna A. Jak vidíte, máme velkou radost, že můžeme přivítat novou studentku! Něco takového se nám nepoštěstí příliš často.“

Chvíli čeká, jestli něco řekne. Když jen mlčky zírá, pokračuje. „Předpokládám, že už jste obdržela rozvrh na tento týden?“

Přikývne.

„Takže víte, že učím idějepis. Rád vás poznávám.“ Ticho. Pan Graham se po chvíli zadívá jinam. „Najde se někdo, kdo by slečně Allenové dnes ukázal školu?“

„Já se oto postarám,“ zamumlá Clive Loomis avšichni protočíme oči.

Zrovna tohohle hnusáka bych jí teda fakt nepřál. Když říkám, že na sanerské střední najdete cokoli, na co si jen vzpomenete, myslím to doslova. Ani obě ruce by mi nestačily ke spočítání všech těch kreténů, co tu máme. Avětšina znich je zfotbalového týmu. Jak jinak.

„My ji tady provedeme!“ zavolá Amber. Její laskavý výraz zřejmě zafunguje, protože nová holka se na ni vděčně usměje.

„Výborně,“ zaraduje se pan Graham. „Tak slečně Allenové ukažte, jak srdečně vítáme nové tváře na sanerské střední!“ Zvedne ruce vjakémsi oslavném gestu, ale vtom tvídovém saku se mu to úplně nepodaří.

Nikdo nereaguje, ale snahu mu upřít nelze. Nová dívka může být ráda, že ji nepřivítala paní Phelpsová. Nebo ještě hůř, paní Strodeová.

„Ahoj,“ pozdraví stydlivě, když knám dojde. „Já jsem Buffy.“

„Sakra,“ vypadne ze mě spontánně.

Buffy vykulí oči. „Cože?“

„To nic, jen jsme se snažili uhodnout tvoje jméno, než jsi přišla.“

Amber se uchechtne. „Musím říct, že jsme se všichni pěkně sekli. Nikdo znás nečekal, že budeme mít ve třídě přemožitelku upírů.“

„Tak tenhle fórek jsem fakt ještě neslyšela,“ odvětí Buffy sarkasticky aprotočí panenky. Je to hezká blondýnka, akdyž se usměje, ve tváři se jí objeví roztomilý dolíček. „Kam si můžu sednout?“

„Tady,“ odpoví Amber asundá bundu ze židle před sebou. „Já jsem Amber.“

„Cam.“

Jonesy zvedne ruku. „Jonesy.“

Amber si přisune židli blíž kBuffy. „Tak co, jak se ti zatím líbí vSaneře?“

Buffy pokrčí rameny. „Jsem tu jen pár dní, takže nemůžu říct, že bych to tu nesnášela –“

„Zatím,“ doplním.

„Cam je beznadějnej případ,“ konstatuje Jonesy.