Přeložila Jana Kunová

BROKEN BONES

Copyright © Angela Marsons 2017

First published in Great Britain in 2017 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2019

ISBN 978-80-284-0680-6

Tuto knihu věnuji svému dědečkovi Fredu Walfordovi, který odešel příliš brzy.

Škoda že jsem tě nemohla poznat líp.

Prolog

Black Country, Vánoce

Lauren Goddardová seděla na střeše dvanáctipatrového paneláku. Zimní slunce jí vrhalo na bosé nohy spuštěné přes okraj mřížku stínu. Vrtěla prsty, do nichž ji štípal studený vítr.

Ochranné pletivo sem instalovali před několika lety, poté co odsud skočil otec sedmi dětí. Když bylo Lauren jedenáct, ukradla v levném zboží štípací kleště a vytvořila si přístup na úzkou římsu, kam chodila přemýšlet. Měla tady vyhlídku na krásnou pahorkatinu Clent Hills v dáli a mohla se odstřihnout od prohnilé, špinavé reality dole.

Na sídliště Hollytree vás pošlou z pekla, když zrovna dělají jarní úklid. Vystěhovávali sem problémové rodiny z celého hrabství West Midlands. Bylo to hlavní město vykořeněných. Sousedé a celé široké okolí si vždycky oddechli, když nějaká taková rodina odešla. Nikoho nezajímalo, kam se poděje. Hlavně že už je pryč a do eintopfu přibyla zase jedna přísada.

Kolem sídliště vedla jasná hranice, kterou policie překračovala jen zřídkakdy. Byla to jedna velká aréna, kam sestrkávali sexuální násilníky, prznitele dětí, zloděje a rodiny pod soudním dohledem. A policie pak hlídala před branami.

Dnes však na sídlišti zavládl klid vyvolávající iluzi, že obvyklé okrádání, znásilňování a zneužívání bylo v zájmu vánočních svátků dočasně pozastaveno. Houby s octem. Všechno tohle se dělo dál, jen za zvuků královnina projevu.

Její máma se dál potácela po jejich neutěšeném bytě se sklenicí ginu v ruce. Svátkům učinila jediný ústupek v podobě vánočního řetězu, který si ledabyle omotala kolem krku, když vrávorala z obýváku do kuchyně, aby si dolila.

Lauren už nečekala žádný dárek ani přáníčko. Kdysi mezi řečí nadhodila, jak moc si to užívají její kamarádi a kamarádky. Jak se nasmějou, jakou mají radost z dárků, sváteční večeře, punčoch plných čokolády.

Máma se rozesmála a zeptala se, jestli by chtěla takovéhle Vánoce.

Lauren tehdy nevinně přikývla.

Máma přepnula televizi na stanici Hallmark a řekla: „Jen si posluž.“

Pro Lauren Vánoce nic neznamenaly. Ale aspoň měla tohle. Svůj kousek nebe. Bezpečné místo. Své útočiště.

Bez povšimnutí se sem vytratila, když jí bylo sedm a máma se válela po bytě nalitá jak slíva.

To má ale kliku, že ji si jako jedinou ze svých čtyř dětí směla máma nechat, co?

Sem utekla, když jí mámin kamarád z mokré čtvrti Roddy začal sahat do klína a slintat do vlasů. Máma ho tenkrát od ní naštvaně odtáhla a řvala něco o tom, že si nenechá zkazit penzijní plán. Ona, devítiletá, tomu nerozuměla, ale teď už pochopila.

Sem se přišla vybrečet o svých šestnáctinách, když ji máma zapojila do rodinného podnikání a představila ji jejich pasákovi Kaiovi Lordovi.

Tady nahoře byla před dvěma měsíci, když ji konečně našel. A tady nahoře ho pěkně šupem poslala do hajzlu.

Nestála o záchranu. Na to bylo pozdě. Šestnáct let, sakra, a už bylo pozdě.

Mnohokrát si představovala, jaké by to bylo vrhnout se za větrem. Viděla se, jak se houpavě snáší vzduchem, zlehka a pomalu až na zem jako zatoulané holubí pírko. Prožívala v duchu ten pocit, kdy z jejího těla i mysli spadne veškerá tíže.

Zhluboka se nadechla a potom vydechla. Za pár minut už bude muset do práce. Liják, plískanice, sníh, Vánoce – kunčofty neodradilo nic. Davy se nepohrnou, ale někdo se najde. Někdo se najde vždycky.

Neslyšela, jak se dveře na střechu otvírají, ani kroky, které k ní pomalu zamířily.

Neviděla ruku, která ji postrčila.

Viděla jen zem, k níž se střemhlav řítila.

Kapitola 1

„Děláš si srandu?“ zaječela Kim na palubní desku svého jedenáctiletého golfu. „Jako fakt?“ zanaříkala a ještě jednou otočila klíčkem v zapalování.

Veškerá naděje, že ten výlev vzteku auto zviklal a teď už nastartuje, zhasla, když baterie vydala několik posledních bolestných vzdechů a definitivně se odebrala na věčnost.

Chvilku jen seděla a třela si ruce. Neměla by se divit, že se vůz odmítl dát do pohybu. Stál tu na parkovišti od sedmi ráno v teplotě, která nepřelezla dva stupně pod nulou. Golf měl na naplánování pomsty celých čtrnáct hodin.

„Kráme mizernej,“ řekla a vystoupila z auta.

Bude muset jít zpátky dovnitř a zavolat si taxíka. Ano, už viděla, jak spokojeně se zatváří starý Jack, na kterého se předtím vesele šklebila, když se marně pokoušel přimět k rozumu opilce, co se zarytě prohlašoval za Santu Clause. Čtrnáct dní s křížkem po funuse, ale nedal si to vymluvit.

Duševně se připravovala na Jackovu škodolibou radost a už se chystala otevřít dveře stanice.

Ty se však zničehonic rozlétly a vyběhli z nich dva strážníci v černých uniformách. Jeden ani nezpomalil, druhý zvolnil a omluvil se.

„Pardon, inspektorko,“ vyhrkl, „bouračka pěti aut na sjezdu z dálnice.“

S porozuměním přikývla a uhnula mu z cesty.

Naskočili do hlídkového vozu, zapnuli maják a odsvištěli z parkoviště. Byla sice sobota večer, ale velkému provozu zřejmě čelit nebudou. Většina rozumných lidí seděla doma u televize a popíjela něco teplého na zahřátí. Přesně to dělal zbytek jejího týmu a k tomu se původně chystala i ona. Zatracené auto.

Barney se naštěstí po procházce vyhříval u Charlieho před výkonným plynovým krbem. Když musela Kim zůstat dlouho v práci, staral se místo ní o Barneyho její sedmdesátiletý soused.

Už si pro tebe brzo přijdu, pejsku, slíbila mu v duchu a přešla přes uvolněné místo po hlídkovém voze.

U zdi budovy zahlédla nějaký nezvyklý tvar. Zamračila se. Věděla, jako co to vypadá, ale to není možné, pomyslela si, když se k tomu opatrně blížila. Bylo to zastrčené v rohu, a proto si toho strážníci vyrážející k hromadné autonehodě v tom spěchu nevšimli.

Rázem zapomněla na venkovní teplotu, protože krev v jejích žilách se proměnila v led.

„Krucinál, to snad ne,“ hlesla a popošla ještě o dva kroky. „Do prdele,“ dodala, jakmile se ocitla na světle.

Kapitola 2

Kelly Roweová kráčela po Tavistock Road a snažila se být co nejvíce na očích, ale zároveň se vyhnout vločkám, které se poslední dvě hodiny sypaly čím dál hustěji a teď se hnaly šikmo proti ní.

Do holých nohou ji šlehal studený vítr. Denimová minisukně trochu chránila kůži jen do půlky stehen.

Ostatní holky se po desáté začaly pomalu vytrácet. Jen Sally Summersová, jedna ze starších prostitutek, ještě na konci ulice chovala naději.

Sníh kazil kšefty.

Vytáhla mobil a vytočila číslo. Máma to vzala na třetí zazvonění.

„Ahoj, mami, všechno v pořádku?“

„Jo, v deset jsem konečně dostala Lindy do postele. Pořád tvrdila, že potřebuje ještě jednu sušenku.“

Kelly se nechala prostoupit teplem. Na čtyřleté dítě byla Lindy pěkně prohnaná a proti babičce toho využívala naplno. Ach, jak strašně ráda by šla domů a vlezla si do postele vedle svojí holčičky! Sevřela v dlaních její baculaté ručičky! Všechna špatnost světa se dala líp snést, když držela Lindy.

Chtěla by, ale nešlo to.

V koutku duše doufala, že bude dcera ještě vzhůru, že ještě nebude ležet, a ona si s ní bude moct popovídat, ubezpečit ji, že už brzo přijde domů. Jen aby slyšela její hlas.

„Máte v klubu nával, Kel?“ zeptala se máma a přerušila tak odmlku.

Kelly zkřížila prsty a zavřela oči. Její matka se domnívala, že třikrát týdně večer obsluhuje za barem v nějakém nočním klubu ve Stourbridge. Kdyby znala pravdu, zlomilo by jí to srdce.

„Ale jo, pár lidí tu ještě je. Jen jsem si odskočila na cigaretu.“

„Fajn, zlato. Tak na sebe dávej pozor, až pak pojedeš domů.“

„Určitě, mami, děkuju,“ řekla Kelly a položila to.

Kdyby zůstala na lince jen o chviličku déle, matka by uslyšela, jak se jí hrdlo stahuje pláčem. Posté se proklínala za vlastní umíněnost. Kdyby jen před osmnácti měsíci spolkla hrdost, možná by teď v téhle situaci vůbec nebyla.

Nečekala, že v sedmnácti bude sama a těhotná, a Bůh jí odpusť, scházela jen hodina a skončilo to interrupcí. Na poslední chvíli se ale vzepřela mámě a rozhodla se, že na potrat nepůjde. Od té doby toho ani na okamžik nezalitovala.

Hodlala se o dcerku postarat za každou cenu a vedlo se jí celkem dobře. Našla si kancelářskou práci a dvoupokojový byteček v Nethertonu, který jí a Lindy tak akorát stačil. Nájem dokázala utáhnout, stačilo šetřit na všem ostatním a chodit nakupovat večer, když se zboží doprodává se slevou.

Držela se dva a půl roku, a pak přišla o svoje úřednické místo v domově důchodců. Stále víc se zadlužovala a brzo se jí na rohožce začaly vršit poslední upomínky. Když jí nakonec odpojili elektřinu, propadla naprostému zoufalství.

Na pomoc jí přišla sousedka Roxanne. Poradila jí, ať si půjčí od Kaie Lorda. Záhadný Západoafričan jí nabídl daleko větší částku, než potřebovala, a nedal jinak, než že ji musí přijmout „kvůli tý malý“.

Chvilku zvažovala, jestli nemá poprosit o pomoc mámu, ale ta jí od začátku vyčítala, že se rozhodla odejít tak brzy z domova. Nevěřila, že se Kelly dokáže o dceru postarat sama. Obrátit se na ni teď s prosbou o peníze by znamenalo přiznat porážku.

Na sociálním úřadě jí potem páchnoucí pán s kyselým výrazem pomohl zažádat o podporu, načež jí vysvětlil, že 200 liber vyplácených jednou za čtrnáct dní jí poprvé přistane na účtu nejdříve za dva týdny a žádný okamžitý nouzový příspěvek neposkytují.

Byla bez elektřiny, zpozdila se s nájmem a doma nebylo skoro co do úst, a tak si tedy od Kaie nakonec půjčila, celých tisíc liber, a poplatila všechny složenky. Za tři týdny se přihlásil o splacení. V plné výši plus úroky. Celkem to dělalo skoro tři tisíce, třikrát tolik, než si půjčila.

Když se ukázalo, že ty peníze nemá, Kai se rozzlobil. Řekl, že jeho společníci nebudou rádi, a ačkoli on by „tý malý“ nikdy neublížil, nemůže totéž zaručit u lidí, kterým směnku prodá. Nabídl jí jisté východisko a jí nezbývalo než souhlasit.

S prvním kunčoftem to bylo nejhorší, ale v nouzi a zoufalství neměla na vybranou, musela to nějak přetrpět.

Po několika dalších našla způsob, jak získat od samotného aktu odstup a ocitnout se duchem jinde.

Stejně to celé nakonec bylo zbytečné, protože se jí nepodařilo sehnat jinou práci, peníze půjčené od Kaie Lorda došly a ona se musela nastěhovat zpátky k mámě.

Ale pokaždé když nastoupila do auta, byl to další krůček ke svobodě. Plán do budoucna už měla vymyšlený. U mámy zůstane, dokud si nenajde slušné zaměstnání, něco si našetří, a jakmile bude dostatečně připravená, zase se odstěhuje.

Do Tavistock Road odbočilo auto. Rychlost naznačovala, že jde o zákazníka, který studuje nabídku.

Vystoupila ze zádveří, rozhlédla se vpravo a pak vlevo. Uvidí ji dřív než Sally na druhém konci ulice.

Narovnala se a nechala se bičovat větrem, na holé kůži jí tály vločky. Houpavě vykročila ke kraji chodníku a vyzývavě naklonila hlavu.

Auto u ní zastavilo.

S úsměvem si nastoupila.

Kapitola 3

„Ehm… to je mimino,“ prohlásil Jack z bezpečí za skleněnou přepážkou.

„Víte, že je vás na dozorujícího seržanta škoda?“ sjela ho Kim. Věděla, co to je. Ji zajímalo, co s tím Jack hodlá udělat.

„No, jednou věcí jsem si jistej, inspektorko. Když jste před deseti minutama odcházela, ještě jste ho neměla.“

Zúžila oči. „Bezva vtip, Jacku. Teď mě pusťte dovnitř, ať vám ho můžu…“

„Tady u mě zůstat nemůže,“ skočil jí do řeči.

„Jacku, nechte si ty fóry a vezměte si tohle…“

„Opravdu,“ zavrtěl hlavou. „Jedou sem dvě hlídky a dodávka, vezou ty, co se porvali u bufetu. Úplně se to tam vymklo.“

To je ovšem pádná námitka, pomyslela si. Jack bude teď rozhodně mít pár hodin plné ruce práce.

„Dobře, tak sem dolů prostě někoho zavolejte…“

„Jak by ne, inspektorko, hned zavolám do těch jeslí s nepřetržitým provozem, co je máme ve druhým patře.“

„Jacku…“ varovala ho.

Ukázal bezradně ruce a výmluvně pokrčil rameny.

Sama tak úplně nevěděla, co po něm vlastně chce, ale držadlo autosedačky už se jí začínalo zarývat do dlaně.

„Pusťte mě dovnitř,“ štěkla. „A ihned zavolejte sociálku.“

„Provedu,“ odvětil a sáhl po telefonu.

Zamířila nahoru na oddělení, kde před necelými patnácti minutami pozhasínala.

Položila autosedačku na Bryantův stůl a zapnula radiátor. Z místnosti naštěstí nestačilo úplně vyprchat veškeré teplo.

„Fajn, a co teď?“ otázala se, když zůstala stát u stolu s rukama v bok. Tvářička nakrčila nos a dál tvrdě spala.

Kim naklonila hlavu. „Dobře, provedu u tebe osobní prohlídku,“ pronesla tiše.

Odhrnula bílý krajkový šál, přeložený načtyřikrát a zastrkaný pod ruce a nohy miminka tak těsně, až bylo zabalené jak mumie. Pod šálem bylo dítě zapnuté v citronově žluté kombinéze opatřené capáčky a kapucí s oušky. Šátrala kolem těla, ale v sedačce už nic jiného nebylo. Zdráhavě rozepnula přezku bezpečnostního pásu a dotkla se zipu kombinézy. Zarazila se, protože dítě zamlelo pusou, jako by žvýkalo steak.

Neprobouzej se, modlila se v duchu a rukou nehnutě spočívala na jezdci zipu. Takhle vynervovaná nebyla ani při zatýkání otrlých zločinců. Ranní zátah na drogové dealery, tříkilometrový běh potmě za pachatelem znásilnění a zásah během ozbrojené loupeže, to všechno v poslední době zažila, ale nic z toho ji nevystavilo takovému stresu, jaký pociťovala teď.

Oči dítěte zůstaly zavřené, a tak pokračovala v ohledání. Když rozepnula zip, zjistila, že má na sobě ještě jednu kombinézu, tahle ovšem byla určená na domácí nošení.

Dítě se náhle zavrtělo a zakopalo nožičkama. Kim ucouvla a zatajila dech.

Nadskočila, když zazvonil telefon.

„Řekněte, že už jsou tady, Jacku, prosím vás,“ vyhrkla, i když věděla, že to by sociálka trhla rekord.

„Cha, smůla,“ uchechtl se. „Jejich terénní tým se právě snaží někam umístit matku s pěti dětma, protože manžel, se kterým už nežije, jim vyhrožoval smrtí.“

„Ježíši,“ vzdychla Kim. Čas dobré vůle zjevně už definitivně pominul. „Jak dlouho jim to bude trvat?“

„Netuším, nechtěli říct nic přesnějšího, ale kvůli zachumlanýmu dítěti v bezpečí a v teplíčku na policejní stanici se určitě nikam nepoženou.“

„No tak, Jacku. Něco přece určitě musíte…“

„Musím končit,“ řekl a ve sluchátku se najednou ozvalo bouřlivé hulákání.

„Rádo se nestalo,“ zavrčela a praštila telefonem.

„No bezva,“ dodala, jelikož dítě otevřelo oči a zároveň i pusu. Když se místností rozlehl hlasitý pláč, omluvně se rozhlédla.

Nevěděla, komu se vlastně pokouší sdělit, že ona mu nic špatného neudělala. Nikdo tu nebyl. V tom právě sakra spočíval problém.

Dítě se znovu rozkřičelo. Ten zvuk jí tančil po nervových zakončeních. Sakra, co má teď jako dělat?

Vytáhla mobil a rozklikla kontakty. Na druhé zazvonění se volaný ozval.

„Co se děje, šéfko?“ Ještě nikdy nebyla tak ráda, že slyší jeho hlas.

„Bryante, potřebuju tě na stanici, okamžitě.“

Podívala se na mimino, které jí vyčítavě vřískalo přímo do obličeje.

„A pohni, tohle je stav nejvyšší nouze.“

Kapitola 4

Andrei s každým pohybem dodávky vykřikl bolestí. Při každé zatáčce, zhoupnutí nebo otřesu mu ochromující agonie vystřelila z nohy do celého těla, jako když vybouchne petarda.

V hlavě mu ty zvuky přišly ohlušující, ale hadr, který mu vysával z úst veškerou vlhkost, je tlumil. Zpočátku se pokoušel spoutanýma rukama chytit kovové podlahy dodávky, aby udržel nohu v klidu, jenomže tlumiče s ním pohazovaly jako s hadrovou panenkou. Snažil se v duchu sám sebe přesvědčit, že jedou do nemocnice a že pouta i roubík dostal jen jako preventivní opatření na cestu.

Řidiče dodávky osobně neznal, jen ho čas od času zahlédl na farmě. Teď si uvědomil, že tahle černá dodávka vždycky přijela, když se někomu stala ošklivá nehoda.

Vůz najednou zastavil. Chvíli v něm ještě klepalo, než zavládlo ticho.

Andrei zbystřil sluch.

Vtom se otevřely boční dveře a muž ho vyvlekl ven jako pytel brambor. Trýzní se rozkřičel do vlhkého hadru a do očí mu vhrkly horké slzy.

Sněžilo ještě hustěji, než když odjížděli z farmy. Vločky už mu nepoletovaly kolem hlavy, studeně a řezavě mu bičovaly kůži. Na zemi ležely nějaké tři centimetry.

„Prosím,“ zahuhlal.

Zvuk nevyvolal žádnou odezvu, muž ho dál vlekl do příkopu u kanálu. Bolest z nohy mu v podobě rudých střel kalila zrak.

„Prosím vás, odvezte mě do nemocnice,“ žadonil v naději, že jeho slovům nějak porozumí.

„Drž klapačku, pitomče,“ dolehlo k němu, přestože jeho prosby tu nemohla zaslechnout živá duše.

Muž ho táhl od mostu po nábřežní pěšině. Každý pohyb rozněcoval bolest v Andreiových zlámaných kostech.

Postřehl, jak se muž podíval doleva. Byli patnáct metrů od mostu, na němž se už usadila závěj sněhu. Pak se muž podíval doprava. V dohledu nebyl žádný další most nebo jiný bod, kde by se dal kanál přejít.

Andrei zároveň s mužem vzhlédl ke zdi jakési továrny s vytlučenými a popraskanými okny.

Muž byl zjevně už spokojený. Pustil Andreie na zem, vyrval mu z úst roubík a strhl pouta z rukou.

Sklonil se k němu a spiklenecky zašeptal: „Hele, šéf chce, abys chcípnul, a já to musím narafičit, aby to tak vypadalo. Ale nejsem žádnej vrahoun, takže když zůstaneš tady, vrátím se pro tebe, jakmile to půjde. Jestli se odsud pohneš, oba jsme v prdeli. Jasný?“ Andrei přikývl. Nevěděl, co jiného by měl udělat. S tou strašlivou bolestí v noze neměl sílu se dohadovat ani se bez pomoci někam přesunout.

Muž si vytřel sníh z očí, pak se otočil a zamířil zpátky k mostu a náspu.

Andreiem projel další zášleh bolesti, až se zase rozslzel. Modlil se, ať se pro něj ten muž vrátí co nejdřív.

Kapitola 5

„Díky bohu, že už jsi tady,“ hlesla Kim, když do kanceláře vstoupil Bryant.

Svůj repertoár opiček vyčerpala během pár minut a houpání autosedačkou, k němuž se momentálně uchýlila, patrně jen působilo oběma nevolnost.

Bryant zhodnotil situaci, zavrtěl hlavou a postavil na prázdný psací stůl nákupní tašku. Odstrčil Kim stranou. „Vy jste ho nevyndala ze sedačky?“ zeptal se, když rozepínal přezku.

„Po dynamické analýze rizika a při plném vědomí vlastních schopností jsem to vyhodnotila jako zcela nevhodné,“ odvětila suše.

Bryant jediným plynulým pohybem přemístil dítě do své náruče a přivinul si ho k bundě. Začal rytmicky pohybovat pažemi nahoru dolů. Dítě se po několika zhoupnutích pomalu ztišilo.

Kim cítila, jak jí z těla vyprchává napětí.

„Bryante, ty jsi úplný…“

Nedořekla to, protože do místnosti vpochodoval Dawson.

„Keve, co tady…“

„Přece si to nenechám ujít,“ zašklebil se a namířil si to k dítěti. Položil vedle Bryantovy nákupní tašky další.

Kim se na kolegu vyčítavě zadívala. „Tys mu to řekl?“

Věnoval jí pohled, který říkal, že to se přece rozumí samo sebou.

„Aby ne. Vy s miminem? To jsem si nemohl nechat pro sebe.“ Potřásla hlavou. Dawson pošimral miminko pod bradou.

Pokrčil rameny. „Řekl jsem si, že radši přijedu, než ho naženete do výslechovky a začnete z něj ždímat výpověď.“

„Výborně, už nám tady schází jenom…“

„Nazdar, šéfko, co se tady děje?“ řekla Stacey a šla dát na stůl třetí tašku.

Kim bezmocně rozhodila rukama.

„Bryante, žes pro jistotu nezavolal ještě všechny ozbrojené jednotky?“

„Ne, tohle už jsou vesměs všichni,“ konstatoval beze stopy omluvy. „Jo, kdyby byl čas rozeslat pozvánky…“

„Co v tom je?“ skočila mu do řeči a kývla k nákupním taškám.

„Plíny,“ odpověděl a položil dítě na stůl.

„Mlíko,“ dodala Stacey.

„Hračka,“ řekl Dawson.

„Hotoví tři králové,“ zavrčela Kim. „Bez urážky, Stace. Ale aby bylo jasno, to dítě se sem nestěhuje. Jen ho pár hodin pohlídáme, žádná adopce se nekoná.“

Bryant začal dítěti svlékat kombinézu. Dawson se tvářil zamyšleně.

„Když jsme teda tři králové, znamená to, že vy jste pann–“

„Opovaž se tu větu doříct, Keve,“ setřela ho Kim. Bryant se k ní otočil.

„Gratuluju, šéfko. Máte chlapečka,“ oznámil s veselým úsměvem. Kim je sjela pohledem. Když viděla, jak se všichni tři báječně baví, zalitovala, že dítě přece jen jednoduše nevrazila Jackovi.

Pak se zadívala na miminko, které spokojeně broukalo na Bryanta. Ne, zachovala se správně. Dítě je v bezpečí, v teple a na ničem jiném nezáleží.

„Stace, podej mi prosím jednu plínu,“ řekl Bryant, když se Kim natáhla pro kávovou konvici. Tohle bude dlouhá noc.

„Já ho uvařím, šéfko,“ nabídl se Dawson.

Už chtěla zavrtět hlavou, ale v tu chvíli jí zazvonil mobil.

„Stoneová,“ ohlásila se.

Pozorně poslouchala a výraz její tváře se změnil.

„Fajn, rozumím,“ ukončila hovor.

„Bryante, předej někomu to dítě. Na Burton Road se našlo tělo,“ řekla a vzala si kabát.

Takový telefonát nebyl nikdy žádná radost, ale když se ještě rychle ohlédla na toho kroutícího se človíčka na psacím stole, usoudila, že jde aspoň do situace, se kterou si ví rady.

Kapitola 6

K místu obehnanému páskou Kim dorazila jedenáct minut po přijetí hovoru. Stále chumelilo, ale sníh ještě nestačil k posypaným silnicím přimrznout.

Zadní trakt řady obchodů tvořila ulička, která vedla pod železničním tunelem a mizela na východní straně Hollytree.

Kim chvilku stála zády k místu činu. Pokud rozruch upoutal zvědavost místních, sledovali ho zdáli a potají. Kolem samotného místa činu se zatím žádný sběh lidí lačných podívat se hezky zblízka na mrtvolu nekonal.

Bryant ukázal služební průkaz a Kim si mezitím natáhla přes boty nabízené igelitové návleky.

V půli uličky ji uvítal známý hlas.

„Inspektorko Stoneová. Doufal jsem, že k tomuhle případu vytáhnou při takovém svěžím, čerstvém ránu z postele právě vás.“

„Keatsi, jsou skoro dvě ráno a já neviděla svůj dům ani svého psa už skoro dvacet čtyři hodin. Jen se do mě navážejte, jak je libo, když si troufáte. Tak co tu máme?“

Nálada místního patologa Keatse se málokdy zvedla natolik, aby přestal být kousavý. Byl to malý muž s bohatým porostem na bradě, jenž zřejmě vynahrazoval řídkost na vlasové části hlavy. Měl suchý, sarkastický smysl pro humor, jehož terčem byla obvykle ona. Většinou ho měla doopravdy ráda. V tuhle hodinu ne.

„Á, Bryant, no sláva,“ pokračoval Keats, když se za ní objevil kolega. „Daleko zdatnější partner do hovoru.“

Bryant zaúpěl. „Nepokoušejte ji, Keatsi. Ne, když stojím nejblíž.“

Kim sice jejich špičkování slyšela, ale nevěnovala mu pozornost. V uličce byla tma, místo obehnané páskou osvětlovala jen pouliční lampa. Policejní fotograf právě zmáčkl spoušť. Blesk ozářil celou uličku.

„Prokrista,“ vyhrkla Kim. „Udělejte to ještě jednou.“

Tentokrát byla připravená a uložila si do paměti vlastní snímek. Dívala se na tělo ženy něco málo přes dvacet. Blond vlasy měla v culíku a byla tak vidět tvář, na níž se dosud nepodepsal zub času. Oči měla otevřené, zíraly k nebi.

„Ještě jednou,“ řekla Kim.

Na řasy mrtvé dosedaly vločky, vteřinu v nich utkvívaly, než zmizely. Z toho, jak jí padaly do otevřených očí, aniž by mrkla, bylo člověku trochu úzko.

Na sobě měla krátkou denimovou sukni a černé lodičky na jehlách. Punčochy žádné. Od temene hlavy ke krku a od stehen po chodidla vypadala relativně normálně.

„A ještě jednou,“ řekla Kim.

Nedokázala určit, jakou barvu má vrchní díl jejího oděvu. Byl celý od krve.

„A ještě.“

Tentokrát se jí podařilo rozeznat v látce nejméně tři průřezy.

„Nate,“ ozval se Keats a podal jí velkou baterku.

Vzala si ji a namířila na trup oběti. Krev se vsákla do sněhu kolem těla. Vypadalo to tam jako v řeznickém učilišti.

„Kolik bodných ran?“

„Zatím jsem napočítal čtyři, ale potvrdím vám to, až ji odvezou k nám.“

Kim přikývla. „Čas?“

„Podle posmrtných skvrn je mrtvá přibližně tři hodiny, ale sama víte, že…“

„Stanovit to přesněji je vzhledem k počasí obtížné,“ dopověděla místo něj.

„Těší mě, že se vzděláváte, inspektorko.“

Kim ho ignorovala a znovu si posvítila baterkou na tělo. Přemáhala nutkání sklonit se k mrtvé a zatlačit jí oči, jako by zavírala dveře za jejím utrpením a vyprovázela ji vstříc klidnému spočinutí. Poslední projev laskavosti.

Přibližný čas smrti by dokázala určit stejně jako Keats i bez jeho analýzy. Sníh začal padat kolem deváté a zhoustl asi tak v jedenáct. Podle vrstvičky, kterou Kim viděla na jejích dlaních, otočených vzhůru, to sama taky odhadovala na nějaké tři hodiny.

„To, co má pod pravou paží, je kabelka?“ zeptala se.

Keats přikývl a pak se podíval na forenzního fotografa. Ten poodstoupil.

„Můžete,“ vyzval ji Keats a dal jí tak svolení tělem pohnout. Kim se sklonila a jemně pravou paži odsunula. Baterkou nadzvedla kožený přehyb kabelky, aby mohla nahlédnout dovnitř. Hned navrchu ležel štůsek bankovek.

„Poslední kunčoft?“ nadhodil Bryant a otevřel igelitový sáček na důkazy.

„Jo, a není to tak dlouho.“ Vložila bankovky do sáčku. „Nestihla je ani přidat k ostatním.“

Na dně kabelky ležela rolička bankovek, dojemně tenká po večeru odpracovaném venku za takového počasí.

V hlavní přihrádce toho kromě kondomů a svazku klíčů s přívěskem v podobě smajlíka už moc nebylo. Kim sáhla do postranní kapsy a našla, co hledala: řidičský průkaz a mobil.

Posvítila si na doklad baterkou.

„Kelly Roweová.“ Podívala se víc zblízka. „Dvacet jedna let, bydliště ve Wordsley.“

„Takže krádež to nebyla, šéfko?“

Kim zavrtěla hlavou. To poznala okamžitě. Kabelka ležela pod tělem, a tudíž na ni oběť upadla. Kdyby byla motivem činu, jistě by se o ni přetahovali nebo prali, a tím pádem by skončila spíš na těle nebo někde vedle něj. Krom toho není moc zlodějů, kteří by vybrali obsah kabelky a pak ji zase zavřeli.

„Myslíte, že ty peníze navrchu jsou důležité?“ zeptal se Bryant.

„Ne tolik, jak bychom rádi,“ odpověděla. „Ty dostala od posledního zákazníka, který jí za službu ochotně zaplatil. Vrah by si peníze nechal.“ Krátce se zamyslela. „Podej mi ještě ten sáček.“

„Ten s penězi?“

Přikývla a prozkoumala ho ve světle baterky. Odhadovala to na nějakých čtyřicet padesát liber, ale každopádně byla celá částka v pětilibrovkách.

„Ten, kdo tímhle zaplatil, nám bude nanejvýš moct povědět, kterým směrem pak odešla, ale to je tak všechno.“ Otočila se.

„Keatsi, kdy…“

„V pondělí ráno a dřív mě k ničemu nedonutíte. Momentálně nám v márnici leží tři důchodci v pánu a vy nepochybně chcete, abych se této dámě věnoval osobně, jenomže já pracuju už jedenáct dní bez přestávky.“

Kim otevřela pusu, ale hned ji zase zavřela. Zrovna nedávno vypomáhal v jiném hrabství po požáru obytného domu, který si vyžádal životy čtyř dětí, z nichž nejstaršímu bylo devět.

Keats si sáhl k srdci. „Ale co to, inspektorko, žádné dohadování, donucování ani výhrůžky?“

Čistě aby mu zamotala hlavu, se na něj usmála a zamířila pryč. Minula se s dvěma strážníky, kteří nesli zástěnu. Do úzké uličky by se bílý stan nevešel. Rozum sice napovídal, že za studené zimní noci se tu mnoho zvědavých kolemjdoucích nenaskytne, ale morbidní fascinace se na roční období neohlíží.

Sundala si z bot návleky a hodila je do krabice vedle dvou policistů hlídkujících u pásky.

„Kdo píše?“ zeptala se Bryanta, když vytáhl z kapsy telefon.

„Miminko si před deseti minutami vyzvedla na stanici sociálka. Kev hodí Stacey domů.“

Kim se nebránila úlevě, která se jí rozlila po těle. Dál k Bryantovi mluvila přes střechu auta.

„Dej jim vědět, že porada je v sedm. A vzkaž tomu, kdo bude rodině sdělovat zprávu o úmrtí, ať jí neříká, čím se živila, ano?“

Bryant přikývl a koukl na hodinky. „Takže začínáme zase za nějakých pět hodin, šéfko?“

Kim otevřela dveře na straně řidiče a už byla napůl v autě, když postřehla nějaký pohyb vpravo od ohrazeného místa činu. Narovnala se a přimhouřila oči, snažila se rozeznat něco ve tmě.

Postava už zmizela.

Ona ale s určitostí věděla, že tam někdo byl.

Kapitola 7

Kim se na oddělení posadila k volnému stolu. Dorazila na šestou a už stihla rychlou poradu s Woodym. Zatím ještě nebyl důvod podělit se s týmem o všechno, co na ní řešili.

„Tak fajn, lidi, naše oběť Kelly Roweová byla sexuální pracovnice. Stace, piš to na tabuli.“

Stacey se chopila fixu a informaci zanesla.

„Jednadvacet let, svobodná matka, žila se svou matkou ve Wordsley. Výdělek za celý večer zůstal v kabelce, takže o loupežné přepadení určitě nešlo, a utrpěla nejméně čtyři bodné rány do oblasti trupu. Čas smrti kolem jedenácté včera večer.“

„Hledáme jejího posledního kunčofta, šéfko?“ zeptal se Dawson. Zavrtěla hlavou. „Neřekla bych, že to udělal právě on,“ přiznala. Pořád měla pochybnosti o tom štůsku bankovek hned navrchu

Kellyiny kabelky.

„Pitvu budeme mít až zítra, protože Keats si vzal dneska volno. Já s Bryantem začneme s rodinou a vy dva se podívejte na záznamy z kamer a zkuste zjistit totožnost toho, kdo tu včera večer nechal to dítě.“

Woody jim k vyšetřování vraždy přihodil i případ opuštěného miminka, patrně coby odměnu poctivým nálezcům.

Dawson prudce vzhlédl. „Nemohla by to udělat Stacey, když tady stejně…“

„Chci, abyste na tomhle vy dva dělali společně,“ zarazila ho Kim.

„Ale určitě mě budete potřebovat u toho opravdového…“

„Mně to dítě připadalo opravdové až dost,“ usadila ho.

Chápala, že Dawson vidí opuštěné dítě jako nižší prioritu a radši by se účastnil vyšetřování vraždy, ale ať se jim to líbilo, nebo ne, dítě bylo jejich starost.

„Já už smím z kanceláře?“ vykulila Stacey oči.

„Ano, jen co prostuduješ tyhle svědecké výpovědi ze včerejška.“

„A já mám zase parťáka?“ zažertoval Dawson. Stacey se na něj zamračila.

Usmál se. „Ale když jsi to ty, tak dobrý.“

Kim sledovala, jestli ve Staceyině tváři nespatří nějaký náznak váhání nebo zdráhavosti. Žádný nenašla. Před pouhými dvěma měsíci si kolegyně kvůli partě rasistických hajzlů prošla traumatickým zážitkem a Kim ji od té doby držela v kanceláři, ale věděla, že jí musí popustit otěže, aby mohla skutečně dělat svoji práci a neseděla jen u počítače. Jistě, v jejím týmu tak bude jeden prvek scházet, ale to už s Woodym vyřešili.

„Kdybyste na něco narazili, brnkněte mi na mobil,“ dodala ještě Kim a vzala si ze stolu bundu. Bryant ji dohonil až v polovině schodů.

Tiskovou konferenci Kim nesvolala. Ani nebylo třeba. Musela se probojovat trojstupem reportérů, aby se vůbec dostala ven ze stanice.

Reportéři a fotografové postávali v hloučcích. Poznala několik místních z Expressu a novin zdarma. Reportér z regionálních zpráv a kameraman pořadu BBC Midlands Today něco sdíleli na mobilech. Korespondentka stanice Sky pilně datlovala textovky a ve středu dění kralovala Tracy Frostová z Dudley Star.

„Fajn, všichni ke mně,“ houkla na ně Kim. Rázem se před ní vynořilo několik mikrofonů a pod nos se jí cpaly zapnuté diktafony. Bože, jak tohle nenáviděla.

Vlk se nenažere, ale něco jim předhodit musí. Už za pár hodin vejde ve známost, že obětí je prostitutka, a vlna mediálních debat odstartuje dřív, než rodina vůbec stačí popadnout dech. Tahle banda nebude čekat na policejní mluvčí, když bude mít co hodit do tisku nebo na web.

„Byla to prostitutka?“ křikla bez průtahů Frostová.

Kim jí nevěnovala pozornost a spustila: „Včera večer bylo v oblasti Brierley Hill nalezeno tělo mladé ženy…“

„Byla to prostitutka?“ křikla znovu Frostová.

„Totožnost oběti oficiálně zveřejníme, jakmile bude informována její rodina a…“

„Byla to prostitutka?“ ozval se další reportér.

Kim zírala rovně před sebe. „Westmidlandská policie udělá vše pro to…“

„Ignorujete tu otázku z nějakého konkrétního důvodu?“ řekla Frostová vyzývavě.

Kim se na ni neúhybně zadívala. „Vy máte nějaký konkrétní důvod, proč se ptáte jenom na tohle?“ opáčila a začala se vzdalovat od mikrofonů.

Reportéry a novináře dokázala snést, v některých případech i respektovat. Z lovců senzací se jí ale dělalo zle.

„Tak co, Stoneová, vrhnete do tohohle případu všechny policejní zdroje?“ nadhodila Frostová sarkasticky, jakmile se ocitly z doslechu krvelačné smečky.

Kim se zastavila, a než si toho Tracy všimla, ušla ještě dva kroky.

„Vážně se mě takhle ptáte zrovna vy?“ řekla Kim znechuceně.

„Kdybych se bila jen za ty, jejichž život má podle veřejného mínění nějakou cenu, byla byste pod drnem.“

„To uznávám,“ připustila Tracy. „Potvrdíte nám to později?“ pokusila se ještě jednou získat odpověď na svou jedinou otázku.

„Co mám potvrdit?“ řekla Kim nevinně.

„Ach jo, Stoneová, s vámi je těžká práce,“ povzdychla si Frostová.

„Ale vyplatí se.“ Kim pozvedla obočí.

Tracy se uchechtla. „Jinak jsem slyšela, že vám tady včera večer přibyl do party někdo hodně mladý,“ poznamenala a kývla ke stanici.

Kim zmizel úsměv.

„To ať vás ani nenapadne,“ pronesla varovně. Nestála o to, aby se sebemenší zprávička o dítěti ocitla na titulní straně. Díkybohu ta ženská aspoň počkala a vytáhla to na ni, až když s nimi nebyli ti ostatní mrchožrouti.

Frostová pokrčila rameny a nenuceně odkráčela.

„Bryante,“ oslovila kolegu přes střechu jeho auta. „Připomeň mi, proč jsem jí krucinál zachránila život.“

Spolu s ní se zadíval na poletující blonďatou hřívu a třinácticentimetrové podpatky. „Vím já?“ řekl a nasedl do auta.

Vyjela z parkoviště na obchvat a vzdychla.

Musí vypátrat jednomu dítěti rodinu a jiné rodině se pro změnu chystá pořádně zkazit den.

A pořád ještě něco neřekla svému týmu.

Kapitola 8

„Už s tím budeš hotová?“ zeptal se Dawson a střelil po Stacey pohledem. Těch pár svědeckých výpovědí stihli zpracovat za necelou půlhodinku. „Jestli potřebuješ ještě trochu času…“

„Nevytáhla jsem odsud dva měsíce paty, Keve,“ odvětila štiplavě.

„Fakt se ptáš, jestli potřebuju ještě chvilku?“

„Jo, já vím. Jenom se tě snažím jako kolega podpořit,“ usmál se na ni.

„Tak si to nech. Akorát mě děsíš.“

Sklopil pohled zpátky ke stolu. V tom případě bylo jen dobře, že Stacey neví celou pravdu. Její únos jako by zasáhl všechny ostatní mnohem hůř než ji samotnou. Věděl, že po té události docházela na terapii. Zpočátku si před ním na návštěvy u psychologa stěžovala a tvrdila, že se nikomu vypovídat nepotřebuje. Pak prohlásila, že zas tak špatné to není, a teď už o tom nemluvila vůbec. Měl takové tušení, že na sezení přestala chodit.

Šéfka udělala to, co chtěli udělat všichni: držela nad ní ochrannou ruku a nechávala ji hezky v kanceláři. Teď ale dala Stacey větší volnost a svěřila ji jemu. A tak to bylo jedině správně.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se ho, když scházeli po schodech.

„O čem?“

„O tom mimču. Kde se vzalo, kdo ho tady nechal, co matku dohnalo k takovému zoufalství, že udělala tak strašnou…“

„Hernajs, Stace, pomalu s těmi závěry. Jak víš, že to byla matka? Podle čeho soudíš, že to byla strašná věc a že to bylo ze zoufalství?“

„Tak jo,“ uznala. „Matka to být nemusela, ale proč by jakýkoli rodič dobrovolně nechal svoje dítě před policejní stanicí?“

„Mohl mít stovky důvodů. Mladé matky mívají strach, nezletilé bývají zoufalé, ale tohle není novorozeně. Tomu chlapečkovi budou tak tři měsíce, takže nehledáme puberťačku, co se snaží utajit porod před rodiči. To dítě mezitím muselo někde být.“

„A není to tím pádem ještě podivnější?“ nadhodila Stacey. Ano, přisvědčil v duchu. To rozhodně je.

Kapitola 9

Ellie Greavesová vystoupila z autobusu a zamířila před nádražní budovu. V uších jí stále doznívala hádka s mámou, především proto, že předmětem sporu bylo totéž co vždycky, když se ocitly v jedné místnosti.

Máma porušila dané slovo a Ellie to brala jako zradu.

Před dvěma měsíci, týden před jejími šestnáctinami, došlo na debatu o vysoké škole a té se právě Ellie bála.

Co chodila do školy, ostatní ji šikanovali, protože koktala. Ve druháku na střední se to sice samo spravilo, ale Ellie neměla nejmenší chuť se dál vzdělávat. V nočním stolku schovávala tabulku, kde si odškrtávala zbývající dny, než bude moct té mizérii uniknout.

Její matka byla samoživitelka, nikdy však nezažádala o sociální dávky a mimořádně jí záleželo na tom, aby dcera získala slušné vzdělání. Snažila se Ellie vysvětlit, že pro její budoucnost je klíčové udělat si po střední nástavbu. Tak bude moct jít dál na univerzitu a získat práci, která jí po zbytek života zajistí finanční nezávislost. Jenomže Ellie si nedokázala život v celé jeho délce představit. Viděla před sebou jen ten jeden den v kalendáři, ozdobený zlatými hvězdičkami, vykřičníky a třpytkami, který bude znamenat konec jejího utrpení.

Během těch pár měsíců se hádaly stále častěji. Většinou kvůli tomu, že si neuklidila pokoj, pouštěla si moc hlasitě hudbu nebo nevrátila do ledničky majonézu.

Bez ohledu na to, o co se navenek přely, probíhala pod povrchem stále stejná bitva. Před měsícem Ellie mámu přemluvila k dohodě. Pokud si najde opravdu perspektivní zaměstnání, máma ji nebude do vysoké nutit. Za dva týdny Ellie přišla s písemnou nabídkou učňovského místa mechaničky, kam může nastoupit hned po střední. Máma nabídku rozhořčeně hodila do koše s tím, že to není žádná pořádná práce, a tím pádem se to nepočítá.

Od chvíle, co Ellie pochopila mámin úskok a došlo jí, že dohodu je ochotná dodržet, jen když bude dané zaměstnání vyhovovat jejím představám o vhodné kariéře, téměř nevycházela z pokoje.

Celých těch čtrnáct dní děkovala bohu za Roxanne. Těsně před Vánocemi totiž náhodou narazila na facebookovou stránku jménem

„Pubertální stesky“. Byl to vlastně jen prostor, kam se lidi chodili vypovídat. Když si Ellie přečetla příspěvky ostatních, využila stránku naplno a vylila si tam srdce. Cítila se pak daleko líp, jako by se úplně očistila.

Ještě ten večer dostala soukromou zprávu od správkyně stránky. Děkovala jí za cenný příspěvek a nabízela, ať se v případě potřeby obrátí přímo na ni. Cosi v té krátké zprávě na Ellie zapůsobilo. Žádný nátlak, jen reakce někoho, kdo prý před deseti lety byl ve stejné situaci jako ona.

Začaly si dopisovat, zprávy byly postupně delší a detailnější. Ellie se líbilo hlavně to, že Roxanne sice měla pro její trápení pochopení a s mírou ji povzbuzovala, ale nikdy nemluvila o její mámě ošklivě. Ve skutečnosti jí dokonce často ukázala, jak se dá na jejich hádky nahlížet z jiného úhlu, a uměla jí matčiny názory vysvětlit tak rozumně a uměřeně, že se Ellie vždycky nakonec uklidnila.

Když se včera pohádaly tak hrozně jako ještě nikdy, Ellie šla hned na Facebook a napsala Roxanne, že asi uteče z domova.

Roxanne ji obratem snažně prosila, aby si to ještě rozmyslela. Nabídla jí, že se můžou sejít někde v kavárně a popovídat si. Aby měla čas trochu vychladnout. Ellie si připadala výjimečná, že si

Roxanne vybrala zrovna ji. A schůzka v kavárně jí připadala jako něco opravdu dospělého.

Napadlo ji, jestli nemá nechat lístek se vzkazem, ale v poslední chvíli se rozhodla, že pár hodin nejistoty mámě jedině prospěje.

Pár zastávek jedním autobusem, pak druhým, a ocitla se před vchodem vlakového a autobusového nádraží Cradley Heath.

Roxanne na ni měla čekat, ale Ellie tam žádnou ženu stát neviděla. Vytáhla telefon a sjela k číslu, které jí Roxanne dala pro případ, že by nastaly nějaké komplikace. Zrovna zmáčkla tlačítko volání, když periferním viděním postřehla, že se k ní z obou stran někdo blíží. Hrklo v ní, ti dva kluci ji vylekali. Možná do ní vrazili jen omylem.

„Čau, puso, co to máš?“ řekl ten vyšší a vytrhl jí mobil z ruky. Instinktivně po něm chňapla, ale on byl mnohem rychlejší.

Se smíchem zvedl telefon vysoko nad hlavu.

Ellie se stáhlo srdce. Zoufale se rozhlédla, ale nikde nikdo.

„P-prosím, vraťte mi…“

„Pěknej mobil,“ zhodnotil ho ten černý a pokývl.

Pokusila se spolknout strach, z něhož jí vyschlo v puse. Žaludek měla jako na vodě, ale musela se pokusit získat telefon zpátky. Jestli o něj přijde, máma ji zabije.

Jak se otočila, ten druhý kluk čapl její batůžek. Stáhla ramena k uším, aby jí ho nemohl sundat ze zad, on měl ale daleko větší sílu. Smýknul s ní o zeď, až se uhodila do ramene.

„Dej ho sem, ty pitomá čůzo,“ zavrčel a popruhy sjely z jejích zesláblých paží.

Srdce jí sice bilo jako splašené, ale znovu se pokusila hmátnout po mobilu.

„Vrať mi…“

Ten menší, co držel její batůžek, ji přirazil ke stěně budovy, hrábl jí rukou do rozkroku a pevně zmáčkl.

Vykřikla.

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Dech mu smrděl pivem a kyselým cigaretovým kouřem.

Snažila se ovládnout třas a slzy, které jí rázem vhrkly do očí. Přála si, aby si prostě vzali mobil a šli pryč. Strašně se bála, co jí můžou udělat.

„Buď ráda, že nám jde jen vo tohle, kočko,“ prohlásil kluk a ještě jednou jí zmáčkl rozkrok.

Vzápětí zmizeli za rohem a pádili přes koleje.

Ve tváři se jí zračil výraz naprosté hrůzy.

„Ellie?“ vyhrkla.

Ellie beze slova přikývla. V očích už ji zase štípaly slzy.