Příběh o tom, jak skromný chlapec z podhůří Tater ve světě ke štěstí přišel, když se po dramatickém útěku přes železnou oponu vypracoval v emigraci od píky v uprchlickém táboře až po senior supervisora staveb energetických projektů na vodních dílech v mnoha koutech světa, aby nakonec musel emigroval znovu, a vrátil se tam, kde začínal. Při této nezvykle bláznivé jízdě po okruhu svého života zažil bezpočet neuvěřitelných příhod, většinou veselých, občas poučných a několik také takových, v nichž Boží mlýny hrají hlavní roli. V celém příběhu je mezi řádky přítomna neviditelná ruka, která ho po celý život stále doprovázela.

Král Martin

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými žijícími či mrtvými osobami je čistě náhodná.

„Všechno je jinak,“ pravil moudrý rabín.

© Peter von Losenstein a Král Martin, 2025

Illustrations © Jan Heralecký, 2025

Cover © Markéta Zahrádková, 2025

© LEDA spol. s r.o., 2025

ISBN 978-80-7335-199-1

Obsah

Věnování

Přání

Poděkování

Předmluva

Bohem zapomenutý Spiš

Opuštění rodného hnízda

Sloužíme vlasti, sloužíme slasti

Jsem havíř, kdo je víc

Hory jsou ráj

Dovolená v zemi zaslíbené

Na chatě znovu do latě

Napětí na vysokém napětí

Nový život v nové zemi

Vídeň – boj o přežití

Opuštění brlohu

Překvapivá návštěva rodičů

Práce, fušky a melouchy

Kamarád k nezaplacení

Úspory dělají problémy

Nová známost

Všechno je jinak

Porcovala maso i manžela

V Čechách ráj na zemi

Tchánova inspekce

Ich bin Österreicher!

Přátelé a svatba

Znovu sloužím vlasti

Narození Petra

Škola základ života

Pochod Marca Aurelia

S jídlem roste chuť

Uvězněni na chatě

Cesty Páně jsou nevyzpytatelné

Paní Müllerová

Práce, škola, rodina – jedna velká rutina

Padá opona, něco si přej

Hvězdy a hvězdičky

Po dekádě v Ostravě

Trhliny v manželství

Aprílový žertík

U tchána v Polsku

Výzkumný ústav pro šimpanze

Werkmeister s vyznamenáním

Pracovní dovolená na Slovensku

Léčíme s chutí to chlapské pnutí

A je vymalováno

Epochální změny

Jak jsem se stal přehradářem

Obranář Heky a jeho štěky

Návštěva z nejvyšších míst

Třepeme (se) na bohatství

Made in Italy, ztraceno na Slovensku

Itálie také doma

Moje první turbína

Školní sraz po třiceti letech

Tátův odchod

Heky v akci

Rozvod, dohoda a svoboda

Poprvé v Číně

Lopaty a motyky

Nejsem Američan!

Příběh s Vivian (slibně vyvíjen)

Dentista a kynolog

Ty vole, posuň se dál!

Po dvou letech na Slovensku

Vivian v Evropě

Svatba je klika po záchvatu z ticha

Jedenácté září na Slovensku

Znovu v Číně s Vivian: hao!

Komponenty a SARS: buhao!

Losenstein

Turecko – Gruzie – Turecko

Pro mě asi je osudová Asie

Jižní Korea, jiný kraj

Na Vánoce do Číny

Podvody a špehování nesnáším

Na skok domů

Tibet a Everest

Nepředstavitelná Indie

Práce fůru v Mangalúru

Jeho svatost má tu drzost

Kasta a basta

Období dešťů s Vivian

Pan Jens je nonsens

Veganská párty odkryla karty

Můj dům, můj srub

Himáčalpradéš, do Indie jedeš

S kondomy jsou problémy

Na laně v kleci nakupovat věci

Voda je živel, a to je svízel

Otravné je cestování

Keňa je změna

Pro vízum v Nairobi

Spirálu do jámy

Z kravičky a kozy – kopyta a rohy

Mombastický víkend

Mount Kenya – nedobytná žena

Namibie nezabije

Trochu chaosu tenkrát v Laosu

Přelstění vrchnosti

Ryby se v Malawi z turbíny vyloví

Ať žije Gruzie!

Kolaudační párty pro všechny grandy

Turecko – má hory i všecko

Tajemný Bhútán – gender je sochán

Ministerstvo štěstí

Čapatí už nedělám, teď turbínu dodělám

Konec světa – Mayský kalendář

Plány do budoucna

Malajsie – prales žije

Do Turecka – zase pecka

Židovské kořeny

Malajsie – opět žije

How far, Nigérie – tak jak daleko je?

Ranní rituál velmi zaujal

V Nigérii s malárií

Bojíme se čertů v lese

How far, Nigérie – pořád daleko je

Ani v Číně nespočine

Srí Lanka je poslední, snad se to pak uklidní

Okamžik pravdy

Do důchodu bez důvodu

Pohádky konec

Chaj-nan, taj-či a madžong

Šťastný nový rok a mnoho peněz!

Tour de Chaj-nan

Svatojakubská cesta

Rozchod s Vivian

Plním si sny – piano a sníh

Svatá země – nepřijme mě

Expedice Itálie

Poslední velká láska

Covidové šílenství

Sanatorium je martyrium 

Emigruj znovu a vrať se domů!

Co k tomu všemu dodat?

Doslov

Věnování

Tuto knihu bych rád věnoval své milé manželce, mým blízkým, kamarádům, kolegům a všem lidem dobré vůle.

Přání

Přál bych si, aby cyklista, který přesedne do auta, nezapomněl, že před chvílí jel na kole, a naopak…

Peter von Losenstein

Poděkování

Děkuji Pánu Bohu za všechny příběhy, znamení, vedení a popostrčení ke správným rozhodnutím.

Děkuji příteli Martinovi, kterému tato kniha vděčí za svůj vznik, neboť mě přesvědčoval tak dlouho, až jsem ji napsal.

Děkuji příteli Honzovi, který svými výmluvnými ilustracemi vdechl příběhům barevný rozměr.

Děkuji své manželce, že se mnou trpělivě a s láskou vydržela všechny peripetie tvůrčího období.

Předmluva

Žádný člověk na světě nejde ve svém životě cestou, kterou už šel někdo před ním, ani cestou, kterou půjde někdo po něm. Každý jdeme svým vlastním, originálním putováním.

Tuto skutečnost potvrzuje i autor této knihy. Čtenáře zve, aby velký kus cesty šel společně s ním.

Do reálných míst a časů ukládá svoje vzpomínky provázené souputníky, kterými jsou nadsázka a čtivá alegorie.

Kniha stojí na pomezí časosběrné reality a románové fantazie a nechává na čtenáři, aby už sám rozlišil jedno od druhého.

Max Kašparů

Bohem zapomenutý Spiš

Začal se psát rok 1967 a v našem malém městečku pod Tatrami se začaly dít neuvěřitelné změny. Na příkaz ředitele základní školy, zarytého komunisty, jsme pomáhali při výměně obrazů na chodbách, kde místo ruských revolučních hrdinů – Lenina, Čapajeva, Dzeržinského aj. – jsme pověsili slovenské buditelské literární velikány. Lidé si začínali všímat kritických článků a pořadů v televizi a přestávali se bát veřejně mluvit o tom, co si myslí. O skutečném životním stylu na Západě se toho u nás, později narozených, na Spiši moc nevědělo. Dříve jsme sice s rodiči nějaké krátké úryvky z rádia Svobodná Evropa nebo Hlas Ameriky mezi rušícími pazvuky slyšeli, ale většinou to byly relace o situaci u nás. Zároveň se rodiče báli, aby u toho nebyli odhaleni, takže se to vždy pečlivě připravovalo, a proto to nebylo často. Někdo z nás pěti dětí, kromě sestry, musel vždy před barákem hlídat, zda nás někdo nešpehuje. K tomu se vždy dobrovolně hlásil můj mladší brácha, který u toho rád vyváděl s naším vlčákem a sem tam si potajmu dal s kamarády čouda. Při důležitých rozhovorech se dávalo na okno hlasitě zapnuté tranzistorové rádio.

Rodiče byli do té doby klasifikováni jako „nepřátelé lidu“, kteří měli zákaz učitelského povolání. V padesátých letech, kdy proletariát šílel a ve fabrikách se podepisovaly po tisících petice „Smrt nepřátelům lidu!“, byl tatínek za vyhození zničeného obrazu Stalinovy podobizny, která spadla ze špatně zatlučeného hřebíku ve škole, kolegou udán a lidovým soudem odsouzen za zneuctění relikvie žijící bolševické ikony na několik let do basy. Po propuštění na svobodu dělal v jednotném zemědělském družstvu, nejdřív u krav a později skladníka. Maminka, učitelka hudby, byla v domácnosti, ale pomáhala nám finančně přežít hrou na varhany ve farním kostele, protože o Vánocích chodila s koledou, kde dostávala výslužku, která byla chápána jako odměna za každodenní hraní v kostele.

Jako děti jsme se koledy nemohly dočkat, protože byl přísný zákaz cokoliv ze stromečku do koledy sníst. Táta nevydělával nijak moc, ale dostával část mzdy v naturáliích ve formě brambor, obilí a dřeva na topení. Abychom měli co jíst, chovali jsme, od jara do příchodu zimy, drůbež a prasátko. Samozřejmě s tím bylo moc práce, každý den jsme s mladším bratrem chodili k řece pro velký pytel kopřiv a trávy, kterou jsme museli nasekat. Pak se na dvoře rozdělal oheň v peci a uvařily se brambory, kde se to všechno namíchalo se šrotem a dalo zvířátkům, takže vytratit se z domu a zahrát si fotbal se nám s bratrem nepodařilo tak často. Kromě toho jsme každou sobotu a úterý museli zatopit v koupelně pod kotlem, protože u nás bylo povinné koupání. Každé pozdní odpoledne při dobrém počasí jsme s otcem dostavovali dům a oplocení. Jednou ročně v září, toho termínu jsem se vždy bál, protože to byla pořádná dřina, jsme řezali, štípali a ukládali dříví na celou zimu, to nemělo konce. Tatínek byl na jaře tohoto roku rehabilitován, učit sice nemohl, ale postoupil z práce skladníka na ekonoma, která byla líp placená.

I ve škole byli kantoři benevolentnější než dříve. Poté, co jsme namazali učiteli hudby smyčec sádlem a housle nevydaly ani zvuk, v 9. A byla velká prča a třída se přímo otřásala smíchem. Už jsem si myslel, že během vyučování se nemůže nic zajímavého přihodit. Po poslední hodině, kterou byl zeměpis, mě mladá soudružka učitelka požádala, abych sbalil velkou mapu světa a odnesl ji do jejího kabinetu na druhé straně školy. K mému velkému překvapení, když jsem ji ve dveřích mapu podával, pozvala mě dál. Když jsem nesl mapu na stojan, slyšel jsem, jak pootočila klíčkem ve dveřích. Pak přistoupila ke mně, rukou mi prohrábla vlasy a začala mlčky vyučovat… Od této chvíle jsem začal zeměpis mít obzvlášť rád, a když se v kabinetu objevila nafukovací matrace, tak jsem se na každou hodinu neuvěřitelně těšil. Zároveň jsem si začal uvědomovat a byl jsem zklamán tím, že se blíží prázdniny a já od září začnu chodit na průmyslovku v našem okresním městě.

Prázdniny jsem strávil na brigádě, kde jsem s lesním inženýrem chodil denně měřit hustotu lesa. Mou prací bylo měřit metr od země velkou dřevěnou šuplerou tloušťku stromu. Vidina toho, že dostanu na konci měsíce vyplaceno neuvěřitelných 300 korun, mě hnala přes kopřivy a husté porosty. Nejvíc mě mrzelo, že den před velkým dnem, kdy do našeho městečka měla přijet pouť, jsem se seznámil s vosím hnízdem a namísto střílení na terč a jízdy na řetízkovém kolotoči na pouti jsem ležel jak Lazar v posteli s octovými obklady.

Od začátku září jsem začal poznávat hromadu nových lidí. Začal jsem si zvykat na nový životní rytmus. Musel jsem vstávat v půl šesté, protože naše železniční kocábka jela čtyřicetikilometrový úsek přes hodinu a půl. Učební látka nebyla tak těžká, jak nás starší spolužáci strašili. Pouze rýsování tuší zabralo hodně času, často se podařila udělat kaňka a dělalo se to znovu. Časem se vytvořily ve vlaku stálé „čtyřsedadlové“ skupinky a cestu jsme si krátili vyprávěním nebo jsme mastili karty. Od svatého Martina nebylo jednoduché dostat se k nádraží přes kupy sněhu, ale zaplať Pán Bůh, že jsem měl souseda, který šmajdal, chodil ke stejnému vlaku a vyšlapal dosti pohodlný chodníček až k nádraží, až jsem měl někdy z toho výčitky svědomí.

Začala se pomalu blížit nádherná doba adventu. Atmosféru blížících se Vánoc znásobovala vůně pečených dobrůtek. Hlavně medovníky maminka pekla hodně brzo, aby měly čas změknout. Po večerech se u nás doma v obýváku u klavíru scházeli členové místního církevního chóru na zkoušky vánočních písní. Tyto předvánoční zkoušky už nebyly přerušované příjezdem tajné policie, která se snažila v předcházejících letech takovým setkáním zamezovat a zastrašovat rodiče a přítomné tím, že je brali na výslechy, při kterých máma byla dokonce dvakrát fyzicky napadena a dostala pár facek.

Během školního roku jsem chodil v neděli na nádherné trekingové túry s mým kamarádem Miroslavem, které ve mně probudily celoživotní lásku k horám. Každou sobotu jsem se snažil udělat co nejrychleji svoje školní úkoly i práci okolo domu, abych stihl zajít, kvůli mým velice nábožensky založeným rodičům, na večerní mši svatou do našeho farního kostela, která platila i za neděli. Takže mi v neděli nic nestálo v cestě, abych se vydal na celodenní túru do Tater. Během těchto nedělních výprav jsem začal poznávat mnoho lidí, kteří pracovali na vysokohorských chatách a zasvětili svůj život těmto horám. Jednoho dne v květnu při rozhovoru v horské chatě se mi stala neuvěřitelná věc. Byla mi nabídnuta prázdninová brigáda pomocného vysokohorského nosiče s výpomocí na chatě – ani jsem nedýchal, byl jsem šťastný jako blecha.

Prvního července jsem sbalil svoje věci do ruksaku, rozloučil jsem se s rodinou a odjel jsem do hor, kde jsem na vysokohorské Chatě kapitána Nálepky začal prázdninovou brigádu. Brzy ráno jsem seběhl dolů s nákladem odpadků a donesl jsem zpátky dřevo nebo uhlí ze skladu, který jsme měli u chaty Kamzík, a pospíchal jsem, abych byl nahoře před hlavním návalem hladových a žíznivých turistů. Mou hlavní pracovní náplní v době turistického návalu byl úklid stolů před chatou i v chatě, umývání nádobí a při chladném počasí, což se někdy i v létě stávalo, topení v kotli. Při pěkném počasí jsem někdy stihl vynést i druhou várku nákladu. Dostával jsem podle dohody 60 halířů za kilogram, všechno se vážilo za přítomnosti správce, který byl při vážení hodně přísný a pokaždé zaokrouhloval směrem dolů. Všechno jsem si pečlivě zapisoval a na konci každého týdne spočítal, jestli po částce, kterou měli obdržet rodiče, zůstane dost na to, abych si na konci prázdnin mohl koupit svoje první vysněné džíny.

Večer jsem unavený sedával nedaleko chaty u vodopádu, kde byl nádherný výhled, a pozoroval, jak se mění barvy a stíny odcházejícího dne. Často se přidala ke mně mládež, která zůstala přes noc na chatě. Někdy donesli láhev i kytaru a sedělo se až do setmění. Takže se stávalo, že jsem v malé komůrce, kterou jsem na chatě dostal přidělenou, nespal sám a poprvé jsem se zamiloval. Zřejmě mladá svazačka Šárka cítila totéž a po několika dnech, co odešla domů, jsem od ní obdržel milostný dopis s básničkou:

„Ta dálka mezi námi je jak nekonečný dým, snad naše láska dá mi, že Tě zase uvidím.“

A skutečně, po dvou týdnech přišla znovu. Strávili jsme spolu láskyplný týden. Ale protože ji hory patrně až tak nebavily a celodenní čekání ji nudilo, jednoho dne se prostě vypařila. Práce vysokohorského nosiče byla zřejmě natolik vzácná, že v očích mladých turistek byla zahalena romantickým, až tajuplným závojem. Nejspíš proto, že jsem s obřím nákladem na zádech budil pozornost a zvědavost, netrvalo dlouho, než mě srdce přebolelo a já jsem v komůrce už zase nebyl sám.

V polovině srpna jsem už měl vyděláno dost na to, abych mohl uvažovat o koupi džínů. Při rozhovoru se správcem, který občas chodil na nákupy a úřady do okresního města, jsem ho poprosil, jestli by mi pomohl koupit od veksláků bony na nákup v Tuzexu, který byl tehdy v zemi jediným možným obchodem, kde se dalo sehnat západní zboží.

Jednoho dne mě brzy ráno vzbudil správce chaty a řekl mi, abych poté, co snesu odpadky, se zajel podívat k nám domů, co se děje. Dostal zprávu, že v noci na 21. srpna vojska Varšavské smlouvy vstoupila do Československa. Navrhl mi také, abych si šel koupit džíny, pokud budou obchody ve městě otevřené. Cestou jsem cítil, že situace je hodně vážná. Významnější budovy byly hlídané vojáky a ulice byly plné rozhořčených lidí. Musel jsem se smát tomu, že směrové silniční ukazatele lidé pootočili o 180 stupňů a ploty byly plné ironických sloganů. Zaujala mě oběšená slepice, u níž bylo azbukou napsáno:

„Radši jsem si život vzala, než bych rudým vejce dala“.

Tuzex byl otevřený, džíny jsem si vyzkoušel a zeptal se prodavačky, zda si je na sobě můžu rovnou nechat. Upřímně se tomu zasmála, přikývla a řekla: „Tak to jsou určitě tvoje první“. Sebral jsem za zbytek bonů pro maminku malou švýcarskou čokoládu, zaplatil a utíkal na vlak domů.

Pozdravili jsme se s tátou, který kosil před domem trávník. V ten moment zastavil před naším domem konvoj obrněných transportérů. Hlavní ulice u nás byla liduprázdná a my jsme byli jediní, kdo byl venku. Přišla k nám malá skupina důstojníků. Mluvili na nás rusky, bylo vidět, že jsou unaveni a mají hodně hodin jízdy za sebou. Nevypadali nepřátelsky, a dokonce se zeptali, co děláme, a začali se na nás usmívat. Po chvíli dorazila další skupinka vojáků, kteří měli asi 20 velkých kanystrů. Požádali o pitnou vodu, ale odmítli jít s námi dál do dvora. Takže jsme kanystry museli naplnit sami. Když jsme je naplněné nanosili zpátky, mysleli jsme, že tím je náš úkol splněn. Ale v ten moment donesli vojáci jeden prázdný pohár a my jsme museli z každého kanystru vypít pohár vody. Očividně měli strach, že je chceme otrávit, protože všude viděli nesouhlas našich lidí. My jsme tak v sobě měli zásobu tekutin na několik dní.

Když jsem se vrátil zpátky na chatu, bylo už turistů daleko méně. Samozřejmě, jediným diskusním tématem byl vpád varšavských vojsk. Hlavně polští a východoněmečtí turisté u piva před chatou odsuzovali hlasitě tento čin a nadávali na soudruhy v Moskvě. Zatímco správce chaty a jeho manželka se dokázali s Němci bavit plynule, já jsem jim ne vždy všechno rozuměl. Tady jsem pochopil, jak je důležité umět dobře cizí jazyky. Proto jsem se rozhodl, že se během příštího školního roku zdokonalím v němčině, a poprosil jsem rodiče, aby se u nás doma častěji mluvilo německy. To jsem ještě v té době nevěděl, že se mi to jednou vrátí jako výhra ve sportce, nebo dokonce jackpot. Měl jsem sice spolužáky, kteří se jmenovali Schutz, Steigaff, Oswald, Tromppler a tak podobně, ale v jejich rodinách už nikdo doma německy nemluvil. Pod Tatrami se to za necelých třicet let po válce hodně změnilo. Dokonce některým německým potomkům moji rodiče pomáhali překládat dopisy od rodin, které odešly po válce do Německa.

Opuštění rodného hnízda

Prvního září začal nový školní rok neobvykle. U vchodu do školy jsem byl zastaven zástupcem ředitele a ještě jedním, pro mě neznámým pedagogem, abych se šel hned ostříhat, jinak nesmím vejít do budovy školy. V tom okamžiku to pro mě byla neuvěřitelná potupa, nehledě k tomu, že moji rodiče nic proti delším vlasům neměli. Dokonce můj táta je nosíval o něco delší. Nechtěl vypadat jako soudruzi a říkával, že Ježíš je měl také dlouhé. Byl jsem zdrcený až na půdu. Během prvního pololetí před Vánocemi se ze zástupce ředitele stal ředitel. Několik dobrých kantorů muselo školu opustit a odejít pracovat do výroby. Zase začaly řádit staré komunistické kádry z období před rokem 1965. Všichni byli kádrováni, někteří kariéristé a slabší povahy znovu měnili kabáty. Odprošovali za pochybení a přísahali věrnost heslu

„S komunistickou stranou a Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak“.

Za jeden a půl roku byla tato akce, které se říkalo „první fáze normalizace“, ukončena. Tátovi rehabilitaci a vojenskou hodnost nadporučíka v záloze znovu odebrali. S ohledem na jeho věk a nedostatek kvalifikovaných lidí mu řekli, že může zůstat jako ekonom v jednotném zemědělském družstvu až do důchodu. Ta celková náhlá politická změna nezůstala hlavně u tatínka bez následků. Byl neobyčejně zklamaný, začal se stranit lidí, přestával chodit na veřejnost a veškerý volný čas věnoval včelám. S oblibou říkával, že přišla zpátky doba, kdy lidé neříkají, co si myslí, ale přemýšlejí, co můžou říct.

Náš známý, pan Hadrava, který před dvěma roky vystoupil z jednotného zemědělského družstva a začal sám hospodařit, dopadl ještě hůř. Jeho původní pozemky mu nebyly vráceny, dostal louky a pole až u lesa vzdáleného deset kilometrů za městem. Ale přesto se s tím vyrovnal. Vybudoval velký oplocený ranč, kde choval přibližně 70 koz. Vydojené mléko prodával do plicního sanatoria v obci Vyšné Hágy. Po nějaké době si koupil malý traktor s vlečkou a vypomáhal lidem s dopravou. Kromě toho se věnoval sběru a sušení léčivých bylin. V době normalizace však úspěšný podnikatel samozřejmě nezůstal dlouho bez povšimnutí. Prodej mléka z nařízení státní veterinární zprávy mu byl zakázán a začali mu dělat příkoří. Byl to člověk nebojácný, věřící ve spravedlnost, a tak se začal bránit a posílal stížnosti na mezinárodní soudní dvůr pro lidská práva do Haagu. Samozřejmě to popudilo Státní bezpečnost natolik, že pobýval ve vyšetřovnách víc než doma. Nebydlíme v Praze, jak říkávala moje máma, kde přece jen kvůli přítomnosti diplomatů a zahraničních žurnalistů si Státní bezpečnost nedovolila pronásledovat jinak smýšlející tak okatě a tvrdě jako u nás na Spiši. Za několik měsíců jsme od jeho příbuzných slyšeli, že ho zavřeli na psychiatrii.

Po tom všem, co jsem viděl a zažil, jsem se rozhodl, že já takto žít nechci, slíbil jsem si, že udělám v životě všechno proto, abych odešel a nemusel poslouchat denně ty komunistické bláboly. Moji kamarádi, včetně mého nejlepšího kamaráda Miroslava, začali časem o deštivých víkendech vysedávat v místní hospodě na náměstí U Vereinu, kde nepovedený syn vedoucího stavebnin, který byl do té doby absolutní outsider ve škole, si kupoval místo v partě otcovými penězi získanými z úplatků za nedostatkové zboží. S přílivem peněz alkohol tekl plným proudem. Soutěžilo se, kdo vypije víc piv a panáků, a že u našeho stolu nikdo 18 let nemá, výčepnímu vůbec nevadilo. Hlavně že plnil svoji tržbu a kapsu. Mně se to vůbec nezamlouvalo. Cigaretový dým by se tam dal krájet a pivo mi chutnalo pouze s tajně propašovaným malinovým sirupem. Vodka nebo borovička už vůbec ne. To neustálé chvástání, kdo toho víc vypije, nepravdivé postelové historky s holkami, o kterých jsem věděl, že jsou smyšlené, a později i hloupé a vulgární opilecké řeči, začaly dělat své. Názorové rozdíly mezi námi se pořád zvětšovaly a moje návštěvy těchto seancí postupně řídly.

Ve škole mi to šlo docela dobře. Byl jsem průměrný student, až na technologii. S profesorem jsme si navzájem nebyli moc sympatičtí. Vozil se po mně a pouštěl do éteru na mě hloupé poznámky. Také vztah k mým rodičům, přestože jsem je měl nesmírně rád, začal dostávat trhliny. Jednou v sobotu k nám přišli známí, kteří nám donesli režimem zakázanou náboženskou literaturu, a oznámili, že v jedné vesnici se v láhvi vody zjevila Panenka Marie. K mému překvapení si v tu chvíli všichni přítomni klekli a modlili se, zřejmě tomu hned uvěřili. V jedné z knih jsem na titulní straně objevil Satana, který seděl na trůně a měl na hlavě rohy a vojenskou ušanku s velkou červenou bolševickou hvězdou. I když jsem zůstával hluboce věřícím člověkem, některé náboženské názory, které se šířily tajně mezi věřícími křesťany, mi připadaly nelogické a ztřeštěné. Strašně mě mrzelo, že moji rodiče, kteří byli až do té doby pro mě nezpochybnitelnou autoritou a zdrojem moudrosti, takovým nebiblickým názorům nekriticky podléhali.

Začínal jsem se cítit doma i ve škole nepochopen. Rozcházel jsem se s názory a chováním svých přátel, s kterými jsem si už kromě zdvořilostních frázi neměl co říct. Hlavně můj táta byl z toho nešťastný. Nakonec mi řekl, že až budu dospělý, můžu si dělat, co chci, pouze pod podmínkou, že si dodělám průmyslovku. Po prázdninové brigádě na vysokohorské chatě a dva měsíce po mých osmnáctých narozeninách jsem se odhlásil ze školy, sbalil si svůj batoh, rozloučil se a odcestoval nočním vlakem na Moravu do Ostravy.

Moje první cesta z nádraží vedla do náborového střediska Vítkovických železáren v Kotkově ulici, kde k mému překvapení jsem za dva dny zvládl vstupní lékařskou prohlídku, ubytování v hoteláku a pracovní smlouvu v závodě 5 na izolování rour.

Druhý den ráno, jak bylo domluvené, jsem se hlásil v kanceláři vedoucího a ve skladě. Správně oděný a instruován z inspektorátu bezpečnosti práce jsem byl přiveden na pracovní místo, kde jsem strávil dva roky. Prace to nebyla složitá. Zařízení, na kterém jsme pracovali, se podobalo obřímu soustruhu, kde se upevňovaly pomocí jeřábu roury o velkých průměrech na distribuci plynu. Po roztočení roury jsme na vozíku, který jel paralelně po kolejnicích, natírali kartáčem horký asfalt a natáčeli jutu několikrát po sobě, až jsme dosáhli dostatečné předepsané izolační vrstvy. Moje počáteční obava, že se přiotrávím zplodinami z asfaltu, se nepotvrdila. Hala měla na obou stranách několik průjezdů pro jeřáby, a tím bylo zajištěno dostatečné odvětrání. Po zaučení, které trvalo týden, jsem pracoval na dvě směny s paní Jindřiškou. Bylo jí asi padesát let, byla nízkého vzrůstu s obřím poprsím, hrdá soudružka a předsedkyně dílenské komunistické členské základny. Z vozíku ji nebylo skoro vidět, ale o to víc ji bylo slyšet. Pusa se jí nezastavila, hodně a všemu se smála, vtipy a různé říkanky sypala jako z rukávu. Nebyla vdaná, a tak jsme často probírali její nové známosti.

Na hoteláku, který byl novostavbou, se bydlelo velice komfortně. Každý měl svůj pokoj s balkonem. Spojovací chodba s malou kuchyňkou, koupelnou a WC byla společná pro dva pokoje. Měl jsem štěstí. Kolega ve vedlejším pokoji byl velice tichý, klidný a čistotný mladý muž. Pocházel z řecké rodiny, která bydlela ve Zlatých Horách na Bruntálsku. Jeho rodiče byli mezi 15 tisíci lidmi, kteří uprchli z Řecka před vojenskou juntou po poražení lidového povstání v roce 1949. Janis hrál překrásně na buzuki. Já jsem si zanedlouho našetřil a koupil levnou kytaru. Janis mě učil na ni hrát a později jsme začali spolu muzicírovat a kamarádit. Za pět měsíců měla jeho sestra svatbu, na kterou mě pozval.

Celé dva měsíce jsem po Ostravě sháněl levné sako a kalhoty, abych sobě ani jemu neudělal ostudu. Nesehnal jsem přesně to, co jsem hledal, protože nebyl velký výběr levnějšího zboží. Nechtěl jsem jít na takovou událost v džínách a tričku. Přes všechny moje obavy to byli absolutně nekomplikovaní lidé, zřejmě jako každý jižanský národ. Tančil se Tsamikos – tanec v kruhu – a podávala se řecká jídla a vína. Anýzový likér ouzo jsem viděl poprvé v životě a bavilo mě, jak mění barvu přidáváním vody. Později večer starší hosté, posilnění alkoholem, začali vykládat historky o partyzánském boji a tvrdém životě v hornatých oblastech severního Řecka. Zažil jsem společnost, kde se jedlo a hodně pilo, a byl jsem překvapen, že všechno proběhlo v neuvěřitelném klidu. Všichni přítomní přecházeli s naprostou lehkostí z řečtiny do češtiny a naopak.

Za dva týdny poté jsem dostal doporučenou obsílku s pozvánkou k odvodu. Od některých soudruhů bylo slyšet poznámky, že v kasárnách mi moje dlouhé vlasy odšmiknou, takže moje spokojenost, že jsem ukecal aspoň roční odklad kvůli dálkovému studiu strojní průmyslovky, byla veliká.

Janis mě seznámil s možnostmi, jak na Ostravsku strávit víkendový večer na diskotéce s rockovou hudbou. Na diskotékách pořádaných pod kontrolou úřadů to nestálo za nic a my jsme nebyli zvědaví na místní odrhovačky. Tak jsme se scházeli mimo město na různých starých usedlostech a stodolách a bavili se svobodně.

Pití a jídlo donesl každý podle svých možností. Tématem častých rozhovorů byly rockové festivaly ve Spojených státech a Kanadě, například Woodstock, kde se mělo sejít až 350 tisíc hippies. Svobodný život, pacifismus a nevázaný sex se často probíral.

V užším kruhu, pouze mezi lidmi, které jsme dobře znali, se diskutovalo o možnostech opustit republiku. Těch možností nebylo moc. O víkendech se žilo nevázaně a naprosto volně. Přes týden kluci nosili vlasy schované pod košilí kvůli policii, která tvrdila, že musíme vypadat jako na občance – fotku s dlouhými vlasy do občanky dát ale nechtěli. Většina kluků chodila do práce pravidelně, protože fluktuace v práci byla trestána vězením. Proto jsme žili tak, abychom vrchnosti nedali žádnou záminku zasahovat do našeho života.

Sloužíme vlasti, sloužíme slasti

Po dokončení školy povolávací rozkaz na sebe nenechal dlouho čekat. Měl jsem se dostavit na dvouletou vojenskou službu do jižních Čech. Po vyřízení všech formalit a přestěhování několika mých věcí z hoteláku ke kamarádovi jsem se ve stanovený den napěchoval do rychlíku plného mladých kluků hlavně ze Slovenska. Patřičně podnapilí dávali hlasitým zpěvem najevo lítost nad ztrátou svobody. Po nějaké době se někteří pustili pod vlivem alkoholu do rvaček s takovou intenzitou, že vojenská policie, která tento vlak doprovázela, měla plné ruce práce. Některá WC už byla uzavřená kvůli hromadě nablitých a nakaděných kup. Proto se muselo chodit na toaletu do dalších vagonů, ale přejít přes ty ležící ožralé kluky vyžadovalo gymnastické výkony. Naprosto vyčerpaný z takového cestování jsem se autobusem dokodrcal před kasárna.

Představa, že tady budu dva roky, byla hrozná. Pomalými kroky jsem se přibližoval k bráně, kde už bylo slyšet řvaní zevnitř: „Tak pohni sebou, rychleji, nečum!“ Nejdřív mě poslali na první patro mezi lampasáky, kde mi nikdo nic neřekl, ale civěli na mě divně. Zřejmě kvůli mým dlouhým vlasům a velkému kovovému pacifistickému přívěsku na hrudi jsem jim připadal jako exot. Pak za stálého pokřiku nadřízených jsem běžel k holiči, na dezinfekci, k lékaři a po dalších nekoordinovaných akcích jsem konečně vyfasoval základní věci a dostal přidělenou skříň na chodbě a cimru s postelí.

Seznamování se sousedy a chvíli klidu znovu přerušil řev a další rozkazy. Co znamená situace, když skříň, kde byla důležitá výbava, je na druhé straně dlouhé chodby, jsem ještě nemohl tušit. Následující dny probíhaly za neustálého šikanování, kde se vyhazovaly uložené věci ze skříní a čistily se rajony i desetkrát po sobě. Hlavně někteří mazáci, kteří to měli za pár dní do civilu, se v tom se zálibou vyžívali. V rámci výcviku nás nechávali odpoledne několikrát po sobě se převléct do pyžama a pak s plnou výstrojí vyběhnout na buzerák. Samozřejmě že mezi posledními jsem byl vždy já, protože ke skříni jsem se dostal, až když ostatní odešli. Výměna skříní je nenapadla, a tak až do přísahy se po mně vozili a byl jsem za to několikrát na raportu u velitele roty.

Mým dalším důvodem pro pozdní příchod na nástup na buzerák byla často také nutnost přešívat si knoflíky na uniformách, které mi mazáci utrhli a nové se nafasovat ani koupit nedaly. Hotová pohroma pro mě byla, když se začal nacvičovat vojenský pochod na přísahu, protože já při takové chůzi automaticky kmitám rukou a nohou na stejné straně, což je v příkrém rozporu s požadavky vojenské estetiky a soudruha plukovníka to dohánělo přímo k šílenství. Několikrát mě vyvolal před nastoupené jednotky a teatrálně předváděl, jak takový pochod má a naopak nemá vypadat.

Nakonec byla situace vyřešena tak, že mě zařadili do pochodujícího útvaru do třetí řady od konce doprostřed, kde jsem sice výškou o hlavu vyčníval nad ostatní, ale nebyly vidět mé zjevné nedostatky ve stylu předepsaného vojenského pochodování. V den přísahy jsme ráno museli všichni povinně napochodovat na ošetřovnu, kde jsme obdrželi injekční stříkačkou neznámou látku, o níž se spekulovalo, že se jedná o brom, abychom byli po měsíci stráveném výlučně v kasárnách sexuálně zdrženliví. Jak se v životě říká, „všechno zlé je k něčemu dobré“, protože nakonec z neschopného pěšáka udělali proviantního skladníka.

Musel jsem se rychle zapracovat, protože svobodník Bohdalko, který mě měl během dvou měsíců zaučit, za čtyři týdny náhle onemocněl. Zřejmě se už nemohl dočkat civilu. Můj přímý nadřízený byl proviantní důstojník kapitán Šuplík. Byl nižší vzrůstem, ale o to větší měl obvod pasu, malé dobrácké oči, poklidné nátury, nikdy moc nespěchal a při hovoru připomínal Švejka. Po obědě a návštěvě důstojnického kasina si rád dával šlofíka. Protože někdy usnul na delší dobu, mojí povinností, kromě spousty jiných věci, bylo v 16 hodin se podívat do jeho kanceláře a případně ho vzbudit, aby nezmeškal odejít v 16.30 na buzerák. Tato akce totiž znamenala pro většinu vojáků z povolání odchod domů.

Kromě něho bylo u proviantu v kancelářích zaměstnaných pět civilních úřednic, a jedna z nich – paní Emilie – měla na starosti evidenci skladu. Tahle paní mi v počátcích nesmírně pomohla. Na její popud jsem pochopil, že si musím dávat sakra pozor při přebírání zboží dovezeného od civilních dodavatelů. Hlavně při dodávkách několika přepravek salámů, kde celková váha souhlasila, ale levný salám nahrazoval chutný a drahý uherák. Podle paní Emilie se v kasárnách nemůže nic tak velikého ztratit, a kdyžtak papír je vždy shovívavý a dá se to účetně vyřešit ke spokojenosti všech podle přísloví „vlk se nažral a koza zůstala celá“.

Pomalu jsem to začal chápat. Kuchaři připravili omáčku, která se nedala jíst, nebo připálili maso do černa, tak jsem jim vydal nové ingredience bez evidence a při dalších dodávkách do kuchyně jsem vydával ze skladu o 15 % méně, až se to vyrovnalo. Výměnný obchod v kasárnách kvetl ve velkém. Hlavně po čerstvém chlebu byla velká poptávka, protože vojákům se čerstvý chleba do jídelny dávat nesměl. Hned po jeho dodávce v devět hodin už klepal ve skladu na dveře lapiduch z ošetřovny, za chvíli někdo z kuchyně, pak z knihovny a týden před výplatou i někteří armádní zaměstnanci, kterým došly peníze, zřejmě kvůli alimentům, a tak zaklepali o malou výpomoc, samozřejmě u nich nezůstalo jenom u chleba.

Kromě práce ve skladu jsem po vyřízení propustky po několika dnech chodil objednávat zboží do města a dvakrát za měsíc odebírat vepřové maso nebo zeleninu na naši farmu, která byla několik kilometrů za kasárnami. Tam se zužitkovával odpad z kuchyně. Před prvním odjezdem jsem byl paní Emilií přesně instruován, co mám dělat. Na farmě všemu velela nadpraporčík Petra Poskočilová – žena v nejlepších letech. Bylo jí něco přes čtyřicet. Vysoká blondýnka s velkýma modrýma očima. Po našem příjezdu poslala řidiče do vrátnice a věnovala se mi osobně. Prošli jsme se farmou, měla obvyklé otázky, kde žiju v civilu, co dělám, a tak podobně. Nakonec jsme spolu odvážili připravená rozpůlená prasata, která jsem převzal, podepsal papíry a odvezl je do chladírny v kasárnách.

Petra byla vdaná, měla tři dospívající děti a manžela, který byl dobrým kamarádem kapitána Šuplíka. Při následujících pracovních návštěvách na farmě už bylo připravené malé pohoštění a po dvou měsících mi soudružka nadpraporčík navrhla tykání. Několik týdnů poté jsem viděl místa na bříšku, kde byla soudružka Petra operovaná. Vojenská služba začala být snesitelnější.

Po nějakém čase jí bylo dvoutýdenní čekání zřejmě moc dlouhé. Pod různými pracovními záminkami přijížděla do kasáren a vždy skončila u mě ve skladu. Bylo to tak spontánní, že jsme si nemohli pomoct, na bednách i na pytlích, ale vždy v časové tísni a s pocitem strachu z prozrazení, což u mě příjemné pocity ještě násobilo. Byla víc a víc nenasytná. Sice bylo ve skladě vždy puštěné rádio, ale někdy jsem jí musel zacpat ústa, aby nás to neprozradilo. V té chvíli jsem myslel víc na ni a na její reputaci než na sebe, podle mě jsem já neměl co ztratit.

Konečně jsem po jedenácti měsících dostal opušťák, po malé inventuře jsem svěřil sklad paní Emilii a kapitánu Šuplíkovi a mohl odjet na deset dní do Ostravy. Klíče od bytu kamaráda, u kterého jsem měl během vojenské služby civilní pobyt, jsem si vyzvedl u sousedky. On byl tohoto času na montáži mimo Ostravu. První, co jsem udělal, přestože jsem byl unavený, bylo, že jsem otevřel krabici s mými věcmi, kde bylo oblečení a trochu peněz, které jsem mu před odjezdem na vojnu svěřil do úschovy, a převlékl se do džínů a trička. Byl to nádherný pocit. Později odpoledne jsem se znovu převlékl do vojenské uniformy, protože vojákům hrozil přísný trest za nošení civilních hadrů, a vyrazil do ulic.

První cesta vedla do známé hospody Na Myslivně v centru Ostravy. Ve vagoně na zahradě jsem potkal několik známých tváří, které mě pozvaly na pivo a tvarůžky. Po nějaké době si k nám přisedla Marie, kterou jsem od vidění z dřívějška znal, zdravili jsme se, ale nikdy jsme spolu toho moc nenamluvili. Pamatuji si, že předtím chodila pořád oblečená v černém, v sukni a měla stálého kluka. Po odchodu mých známých jsme zůstali ještě nějaký čas spolu a domluvili se na další večer v Bzenecké vinárně. Při odchodu mě Marie ubezpečila, že s placením společných útrat si problém dělat nemám, že rozumí mé finanční situaci. Při posezení ve vinárně jsem se dozvěděl, že je čtyři měsíce sólo. Svěřila se, že vystudovala chemickou průmyslovku a má zajímavou a dobře placenou práci laborantky. Bylo zajímavé, že o víkendu nechtěla jít na akci, kterou pořádal Janis, ale požádala mě, abychom těch pár dní zůstali spolu.

A tak jsme odjeli autobusem na jejich malou chatu v Beskydech. Cestou jsme nakoupili jídlo a něco k pití. Byl mrazivý a vlhký podzim, zatopili jsme a z chaty jsme chodili ven jen pro dřevo. Celý víkend jsme proseděli u krbu, pořád jsme si měli co říct, a kromě pár pohlazení s polibky se víc nestalo.

Vyprávěla mi, že její rodina pochází z Brna a okolí. Půlka má německé kořeny, dokonce její děda žil ve Vídni, kde měl být operován po vážném zranění při těžkých bojích v Rusku. Babička Lidunka, jeho manželka, která byla po válce udána za vyvěšování nacistické vlajky a strávila tři roky v base, s ním od konce války žádný kontakt neměla.

Její máma a teta byly v době odsunu nezletilé a strávily tři roky u babiččiny sestry Emmy. Strejdovi Ernstovi se podařilo během odsunu brněnských Němců odejít a měl bydlet někde v Kremži. Za Dubčekovy éry jezdil na veletrhy s motorovými pilami. Marie si pamatovala, že přijížděl s velkým mercedesem s přívěsem a vždy přivezl hromadu dobrých čokolád. Od roku 1969 už nikdy do Československa nepřijel, babičce poslal pouze dva dopisy, posledních sedm let se kompletně odmlčel a nedal o sobě vůbec vědět.

Pár dní poté byl opušťák u konce, Marie mě doprovodila k rychlíku a já jsem s těžkým srdcem odjel zpátky sloužit vlasti. Po příjezdu do kasáren se vojenský život vrátil opět do starých kolejí. Petra připravila na farmě pohoštění, smažené ryby, které mám rád, chlazené bíle víno, a měla nové spodní prádlo. Zaplať Pán Bůh, že se vždy po sexu naše rozloučení muselo odehrát velmi rychle, to abychom nevzbuzovali žádné podezření, protože jsem už začínal mít rozporuplné pocity – kvůli Marii. Říkal jsem si, že to s Petrou musím ukončit, ale nedokázal jsem jí to říct.

Pokaždé když přišla ke mně do skladu nebo já na farmu a začala mě svlékat, udělala ten svůj kukuč a položila mi ruce na svá ňadra, nemohl jsem jinak a skončilo to vždy stejně. Byl to velký začarovaný kruh a obrovské dilema pro mě. Hlavně poté, co jsem obdržel od Marie více dopisů, jsem začal mít velké výčitky svědomí. Po nějaké době to soudružka Petra začala cítit, hledal jsem různé výmluvy, že mám hodně práce, že se necítím dobře. Nakonec jsem jí to všechno vyklopil, ale neusnadňovala mi to. Naopak začala na mě dělat nátlak. Poté, co mě Marie přišla podruhé navštívit a viděl jsem, že to se mnou myslí vážně, jsem se rozhodl podepsat dvouletou náborovou pracovní smlouvu na šachtě v Ostravě jako horník, a tím se mi zkrátila vojenská služba o osm měsíců.

Naposledy jsem zažil kolotoč s lidmi, jedni odcházeli neuvěřitelně šťastní do civilu a noví nešťastníci s nálepkou 24 měsíců na obličeji se pomalu plížili dovnitř. Poté, co mi byl přidělen vojín Dostalík po přísaze do skladu na zaučení kvůli mému odchodu do civilu, to ze mě všechno spadlo. Tím pádem jeho přítomnost působila jako ochranný štít. Dva a půl měsíce zaučování uběhlo docela rychle. Při posledních pracovních návštěvách na farmě se dokonce Petra na mě i pousmála, protože už zřejmě měla dalšího kluka na udici.

Poslední měsíc se naopak neuvěřitelně vlekl, nikdo mě nepostrádal, nemusel jsem nic dělat, vysedával jsem v knihovně nebo hrál šachy na ošetřovně, pouze ráno a odpoledne jsem musel na krátký čas nastoupit na buzerák a chodit na politické školení, na kterém byla účast vždy povinná. S pocitem, že jsem už jednou nohou v civilu, jsem si dovolil odporovat přednášejícímu politrukovi. Zeptal jsem se ho, proč, když žijeme v takovém ráji, neutíkají lidé zvenku k nám, ale naopak odsud pryč. Samozřejmě že to přítomné hodně rozesmálo. Byl tím velice zaskočen a já jsem byl pozván k němu na kobereček. Bylo mi řečeno, zřejmě kvůli tomu, že patřil mezi ty vyvolené, kteří dostávali před výplatou výpomoc z proviantního skladu, že kvůli mé bezúhonnosti na vojně to hlásit dál nebude, protože mi nechce zkazit život, ale nesmí se to už vícekrát opakovat. Protože jsem to už měl „za pár“, na další politické školení jsem už nešel a odležel jsem zbývajících 12 dní na ošetřovně. Byl jsem rád, že se na mé zásluhy o dodávky čerstvého chleba a jiného nedostatkového proviantu nezapomnělo. Kamarád mi včas poslal civilní oblečení, a tak už nic nestálo v cestě po odkroucení posledního dne služby vlasti odcestovat do Ostravy. U autobusu jsem se ještě jednou obrátil a podíval se směrem na kasárna a nemohl jsem tomu uvěřit, že to mám za sebou.

Jsem havíř, kdo je víc

Na nádraží v Ostravě na mě už čekala Marie a pomohla mi překlenout tři hodiny čekání na další rychlík, kterým jsem odjel k rodičům na Spiš. Ty tři dny jsem byl pouze doma, nikam jsem nešel, za žádným kamarádem. Pomohl jsem tátovi na zahradě, kolem domu a vychutnával dobroty od mámy. Bylo pořád slyšet: „Jez, vezmi si, tobě nechutná,“ a tak jsem se nacpal k prasknutí. Jeden večer jsme hráli šachy, mamina nebyla k poražení. Další večer máma s tátou předvedli dlouhou nastudovanou sonátu pro housle a klavír. Už dlouho jsem nezažil tak nádhernou domácí atmosféru, ani se mi nechtělo jet pryč. Samozřejmě jsem jim nechtěl, hlavně mámě, rozmazávat historii se soudružkou nadpraporčíkem. Rodiče byli ohromeni z toho, že budu kopat uhlí, a snažili se mi to vymluvit. Poděkoval jsem jim za překrásné dny s nimi a odcestoval zpátky do Ostravy.

Na šachtě na personálním to šlo hodně rychle. Začalo to lékařem, pokračovalo ubytováním a poté několikadenním školením. Ubytování jsem dostal ve vile po uhelném baronovi v malém parku ve čtvrti Hrušov. Vila byla předělaná na ubytovnu. Protože nás tam nebylo moc, každý měl svůj pokoj s malým příslušenstvím. Bylo to v hezkém prostředí, bez vrátnice a nestálo to moc, prostě to nemělo chybu. Zase jsem měl štěstí. Marie obdržela druhý náhradní klíč a pomohla mi nakoupit pár nezbytných věcí.

Pracoval jsem na dvě směny a ty necelé dva kilometry do práce jsem chodil pěšky. Přidělili mě do kolektivu soudruha Strnada. Nebyl jsem ušetřen legrací, které dělají staří havíři každému nováčkovi, když ho posílají pro bindloch ve sloji nahoru, dolů a zase zpátky – samozřejmě nikdo nic nepřinesl, protože je to díra na stojku.

Začal jsem pracovat s Josefem. U sbíječky a lopaty jsme se pravidelně střídali a vždy hravě vyrubali nám přidělený úsek. Práce to nebyla až tak těžká, jak se všude, hlavně v médiích, vykládalo. Pouze tam bylo teplé a prašné prostředí. Já jsem od začátku používal masku s filtry na dýchání, ale byli jsme obvykle jediní dva na šichtě, kteří masku na obličeji nosili.

Uhlí se kopalo přibližně čtyři až čtyři a půl hodiny. Zbytek našeho pracovního času padl na přepravu. Po spuštění háku s pracovním oděvem, vyfasování baterie do lampy a identifikační známky a zakoupení žvýkacího tabáku, kterému se říkalo „bago“, jsme šli ke kleci výtahu, za neustálého dosti hlučného poslechu budovatelských písní. Jednu skladbu hráli skoro každý den: „Až se kola zastaví, vyhrnem si rukávy, hola hej, hola hej, do práce se dej!“

Do klece výtahu se vešlo až šedesát horníků. Po spuštění několik stovek metrů dolů jsme přestoupili do vláčku, který nás odvezl několik kilometrů, a dále jsme šli na naše pracoviště pěšky. Když měla dvojice štěstí a byla s prací hotová dříve než ostatní, vyjela tajně na vozíku s uhlím, aby koupila pro svou partu pivo v kantýně a ta pak nemusela čekat v dlouhé frontě. Byl to velký zážitek letět několik stovek metrů nahoru výrazně vyšší rychlostí, než jakou se jezdí s horníky. Samozřejmě to bylo oficiálně zakázáno, ale tolerováno technickým personálem u klece, který pak dostal v kantýně pivo zadarmo.

Netrvalo dlouho a seznámil jsem se s klukem, který chodil s Mariinou starší sestrou Martou. Alexander přemýšlel jinak než ostatní, protože pocházel z rodiny světských, která rok co rok na jaře vyjížděla po vlasti československé i po dalších státech východního bloku s kolotočem a střelnicemi a až do podzimu byla mimo Ostravu. Byl s nimi zaměstnaný pod hlavičkou kultury a oddechu a živil se také stánkovým prodejem bižuterie a levného zboží, které měl od olašských překupníků. Říkával s oblibou: „Žít, slušně vydělat a nenadřít se u toho.“ Miloval tenis.

Nakonec jsme se po dlouhých rozhovorech dohodli jen my dva, „bez bab“, že zkusíme v Brně společně první malý „směnárenský byznys“ – nakoupit na motocyklových závodech Velká cena Brno západoněmecké marky od německých diváků a pak je v Ostravě se ziskem prodat. Pokud by nám první pokus v malém vyšel, řekli jsme si, že budeme rok šetřit a další rok toto podnikání uskutečníme znovu, s větším obnosem. Alexander měl dokonce známého veksláka, který by od nás koupil všechno o něco levněji najednou. Slovo se stalo skutkem a za pár týdnů jsme odjeli vlakem do Brna na zkušenou. Za nějakou dobu jsem rozeznal podle mluvy a hadrů, kdo je z východního a kdo ze západního Německa. Na hranici jim dávali za marku čtyři koruny, my jsme jim nabízeli šest. Za krátkou dobu se nám podařilo připravených 1 200 korun za marky vyměnit a v Ostravě za 2 500 korun prodat.

A tak se začalo šetřit. Chodili jsme o víkendech do Vítkovických železáren bourat cihlovou vyzdívku v pecích na zušlechťování oceli, kde se každých 90 minut chodilo dovnitř ve speciálních dřevácích, které se nazouvaly na boty, a ve speciálním oblečení proti žáru, vždy jen na 15 minut, rozbíjet, uvolňovat a odklízet ven žhavé cihly. Byly to lehce a dobře vydělané peníze.

Párkrát mě Alexander pozval na tenisové kurty se podívat a po zápase s nimi vypít pivo. Netrvalo dlouho a koupil jsem si od nich starší tenisovou raketu, sadu míčů a začal jsem zkoušet hrát o zeď. Někdy, když jim někdo vypadl, hlavně ve čtyřhře, tak mě pozvali si zahrát. Začalo mě to hodně bavit, koupil jsem si novou raketu, dokonce jsem si na pár hodin zaplatil trenéra, protože podání mi zpočátku vůbec nešlo. Na podzim, po několika měsících usilovného tréninku, jsem sice nadále dvojhru s Alexandrem prohrával, ale už to nebyly „kanáry“ s nulou a Alexander se při hře se mnou také docela zapotil. Tím, že jsme spolu trávili hodně času, jsme se stali dobrými přáteli.

Po nějakém čase jsem byl osloven mladými horníky, kteří žili na ubytovnách podle slovenského hesla „jeden den hojno a druhý den hovno“, kterým před výplatou chyběly peníze a nestačila jim ani hotovost, kterou dostali za víkendovou šichtu. Nabízeli na prodej, pokud jim nikdo nepůjčil, rádia, někdy i televizi nebo hodinky. A tak přišel další nečekaný příjem, se kterým jsme nepočítali. Buď jsme jim ty věci vrátili a samozřejmě požadovali o něco větší částku, čemuž se nebránili a brali to jako samozřejmost, nebo to Alexander výhodně prodal.

Na dalším ročníku motocyklových závodů v Brně se nám podařilo vyměnit celý obnos peněz za jedno dopoledne, během kterého se teprve trénovalo a seřizovaly motocykly. Po několika směnách už chodili Němci k nám sami, zřejmě se to mezi nimi rozkřiklo. My jsme obezřetně měnili naši pozici, aby to nebylo nápadné. Hned po výměně peněz jsme to zabalili, i když bylo lákavé se podívat i na závody. Neriskovali jsme to, jak se říká – „náhoda je blbec“.